ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 705/5987/19
Провадження № 22-ц/821/1050/20
категорія 31400000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В.Г., Нерушак Л. В.

секретаря: Винник І. М.

учасники справи:

позивач: Уманський національний університет садівництва;

відповідач: ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2020 року у справі за позовом Уманського національного університету садівництва до ОСОБА_1 про знесення самовільно побудованої споруди, у складі: головуючого судді Годік Л. С., повний текст рішення виготовлено 26 березня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

26 грудня 2019 року позивач звернувся в суд до відповідача з позовом вищезазначеного змісту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 березня 2019 року комісія Уманського національного університету садівництва з питань житлового фонду та доцільного використання території університету, у відповідності до внутрішнього наказу Уманського національного університету садівництва № 01-05/94 від 05 березня 2019 року, провела обстеження земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування УНУС за адресою: АДРЕСА_1 .

В результаті обстеження було виявлено, що на вищезазначеній земельній ділянці встановлено дві тимчасові споруди, які не знаходяться на балансі УНУС та не мають правовстановлюючих документів, одна з яких належить відповідачу ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до встановлених обставин було складено акт № 1 комісійного огляду земельної ділянки від 27 березня 2019 року.

Дані споруди мають зв`язок із землею, за рахунок наявності підземної частини споруди, через яку передається навантаження від наземної частини на ґрунт оскільки наявний фундамент із бетону. Споруди не мають можливості вільно переміщуватися у просторі.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК018-200, затвердженим і введеним в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року № 507, на вказаній земельній ділянці встановлені споруди, а саме будівельні системи, що пов`язані із землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.

Землю надано позивачу у постійне користування для здійснення дослідних і навчальних цілей. Таким чином, відповідач ОСОБА_1 , нехтуючи цільовим призначенням даної земельної ділянки, та діючи корисно із власних мотивів, обмежила Уманський національний університет садівництва у здійсненні та проведенні науково-дослідних робіт на вказаній земельній ділянці.

З метою урегулювання ситуації, що склалася, комісією Уманського національного університету садівництва з питань житлового фонду та доцільного використання території університету було прийнято рішення повідомити особу, яка встановила дану тимчасову споруду на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , тобто відповідача ОСОБА_1 , якій 10 квітня 2019 року було направлено лист з вимогою звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та звернутися до юридичного відділу УНУС.

Відповідач ОСОБА_1 з моменту виявлення тимчасових споруд на земельній ділянці УНСУ, а саме з 27 березня 2019 року тричі повідомлялася про проведення комісійного огляду земельної ділянки та тричі відповідачу ОСОБА_1 було направлено лист із претензійними вимогами щодо звільнення земельної ділянки від встановленої самочинної споруди, але всі повідомлення залишилися безрезультатними.

Крім того, навпроти даних тимчасових споруд, буквально за декілька метрів, знаходиться дитячий навчальний заклад, який налічує близько сотні дітей, що відвідують даний дитячий садок.

Ситуація склалася так, що майданчик, на якому постійно гуляють діти, більш стає схожий на станцію технічного обслуговування автомобілів, що в свою чергу породжує невдоволення з боку батьків дітей, що відвідують дитячий навчальний заклад.

За викладених обставин позивач просив, зобов`язати відповідача ОСОБА_1 здійснити демонтаж незаконно побудованої споруди за власний рахунок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2020 року позовні вимоги Уманського національного університету садівництва до ОСОБА_1 про знесення самовільно побудованої споруди задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 здійснити демонтаж незаконно побудованої споруди гаражу, що знаходиться по АДРЕСА_1 , за власний рахунок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Уманського національного університету садівництва судовий збір у розмірі 1921 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 здійснила будівництво гаражу на земельній ділянці, що у встановленому порядку не була відведена для цієї мети та їй не належить. В той же час право позивача на постійне користування вказаною земельною ділянкою підтверджується Державним актом від 08 липня 1997 року серії ЧР 23-142. Будівництво проводилось без документів, які б надавали ОСОБА_1 право на здійснення будівельних робіт зі спорудження гаражу.

При цьому, враховуючи те, що самочинно споруджений відповідачем гараж створює позивачеві перешкоди у використанні за цільовим призначенням земельної ділянки по АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про демонтаж ОСОБА_1 незаконно побудованого об`єкта самочинного будівництва.

Водночас, знесення самочинного будівництва слід здійснити шляхом зобов`язання відповідача за власний рахунок знести самовільно споруджений гараж виходячи з того, що відповідно до норм ч. 4 ст. 376 ЦК України та роз`яснень, наведених в абз. 3 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У травні 2020 року ОСОБА_1 , скориставшись правом на апеляційне оскарження, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів належить відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю і такий позов може пред`являтися в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених приписів про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, тощо.

Водночас скаржниця вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують право власності та право користування позивача земельною ділянкою, на якій розташований спірний об`єкт будівництва, оскільки, відповідно до відомостей ЄДРЮОФОП, датою державної реєстрації Уманського національного університету садівництва є 11 вересня 2003 року. Даний факт додатково підтверджує, що у Уманського національного університету садівництва відсутні право користування земельною ділянкою відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР № 23142, який був виданий 08 липня 1997 року Уманській сільськогосподарській академії, а отже і відсутнє право вимоги до ОСОБА_1 про знесення самовільно збудованої споруди, яка, начебто, перебуває у постійному користуванні позивача.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайнім заходом впливу на забудовника і можливий лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, та коли не можлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення перебудови.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про направлення претензій (вимог) до відповідача про здійснення перебудови, знесення, тощо. Вважає, що судом не було враховано та безпідставно допущено представника позивача до розгляду справи, повноваження якого оформлено довіреністю, яка складена з порушенням ст. ст. 244, 245 ЦК України, зокрема, не вказано її місця складання, місця реєстрації та місця знаходження юридичної особи-довірителя, не зазначено ідентифікаційних даних представника, відсутні повноваження представника та їх суть.

Також скаржниця зазначає, що розгляд справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження, при цьому вона заявляла клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження і відмову суду у задоволенні цього клопотання вважає незаконною.

В доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_1 вказала на відсутність у позивача земельної ділянки на якій проведено будівництво. Вважає, що проведеним будівництвом наведений був порядок на спірній земельній ділянці, оскільки до часу будівництва там знаходився смітник.

У відзиві на подану апеляційну скаргу Уманський національний університет садівництва заперечив проти задоволення апеляційної скарги зазначаючи, що право постійного користування земельною ділянкою підтверджується державним актом. Побудована споруда має зв`язок із землею, за рахунок наявності підземної частини споруди, через яку передається навантаження від надземної частини на ґрунт, оскільки наявний фундамент з бетону, тому не має можливості вільно переміщуватись у просторі.

Водночас вказані обставини обмежують позивача у використанні за цільовим призначенням наданої земельної ділянки. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2020 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 04 червня 2020 року справу призначено до розгляду на 23 червня 2020 року на 12:00.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Рішенням Уманської міської ради народних депутатів від 12 червня 1997 № 241 Уманській сільськогосподарській академії надано у постійне користування земельну ділянку площею 91,4121 га, для дослідних і навчальних цілей (а.с. 8).

Право позивача на постійне користування указаною земельною ділянкою підтверджується Державним актом від 08 липня 1997 року серії ЧР № 23-142 (а. с.7 9).

Згідно архівної довідки позивача № 03-49/45 від 04 березня 2020 року Уманську сільськогосподарську академію в подальшому було кілька разів перейменовано та з січня 2010 року ВНЗ носить назву - Уманський національний університет садівництва (а.с. 45).

Наказом Уманського національного університету садівництва від № 01-05/94 від 05 березня 2019 року створено комісію з питань житлового фонду та доцільного використання території УНУС (а.с. 10).

Комісією Уманського національного університету садівництва з питань житлового фонду та доцільного використання території університету, у відповідності до внутрішнього наказу № 01-05/94 від 05 березня 2019 року, проводились обстеження земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування УНУС за адресою: АДРЕСА_1 .

В результаті вказаних обстежень було встановлено, що на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено дві тимчасові споруди які не знаходяться на балансі УНУС та не мають правовстановлюючих документів, одна з яких належить відповідачу ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про що комісією було складено акти № 1 комісійного огляду земельної ділянки від 27 березня 2019 року та додано фото таблиці до акту № 1 (а.с. 11, 12), акт № 2 комісійного огляду земельної ділянки від 05 серпня 2019 року з фото таблицею до акту № 2 (а.с. 15, 16), акт № 3 комісійного огляду земельної ділянки від 02 жовтня 2019 року з фото таблицею до акту № 3 (а.с. 19, 20).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є знесення самовільно побудованої споруди на земельній ділянці, що не належить позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, крім інших, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Частиною 1 ст. 23 ЗК України № 561 ХІІ, чинної на час виникнення спірних правовідносин, яка регламентувала документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначено, що право, зокрема, постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Право Уманського національного університету садівництва на постійне користування земельною ділянкою, зокрема, і спірною підтверджується Державним актом від 08 липня 1997 року серії ЧР № 23-142.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що право користування вказаною ділянкою відповідно до Державного акта серії ЧР № 23142, від 08 липня 1997 року надано саме Уманській сільськогосподарській академії, а отже у позивача відсутнє право як землекористувача вказаної ділянки так і право вимоги до неї, спростовується змістом архівної довідки № 03-49/45 від 04 березня 2020 року про те, що Уманську сільськогосподарську академію в подальшому було кілька разів перейменовано та з січня 2010 року ВНЗ носить назву - Уманський національний університет садівництва, яким і заявлено вказаний позов до ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач у встановленому, на час набуття права, законом порядку набув право постійного користування земельною ділянкою, а тому володіє та користується нею на законних підставах.

У сою чергу, те, що вказана земельна ділянка перебуває в користуванні позивача, фактично визнає і сам відповідач в поданому до суду першої інстанції відзиві, зазначаючи, що перед будівництвом ним були проведені переговори з попереднім керівництвом позивача та досягнуто згоди, щодо розташування споруд (а. с. 34 37).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони побудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

В п. 4 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Водночас вказана земельна ділянка на якій відповідачем здійснено будівництво не віднесена до житлової і громадської забудови та не виділялась останній. Не надано відповідачем і відповідного документа, який дає право їй виконувати будівельні роботи та належно затверджений проект.

Колегія суддів констатує, що за приведених обставин та наявних доказів у справі, суд першої інстанції, вірно прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до змісту роз`яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст. ст. 391, 396 ЦК, ст. 103 ЗК України.

Таким чином, суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо твердження про те, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів належить відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю і такий позов може пред`являтися в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених приписів про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, та констатує, що позивач, як користувач земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вправі пред`являти позов про знесення самовільно побудованої споруди на зазначеній земельній ділянці. Водночас, вказаний позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Щодо посилань скаржниці на не надання позивачем належних та допустимих доказів про направлення їй останнім претензій (вимог) про знесення самовільно побудованої споруди, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, так як законодавець такої дії, як обов`язкової, до звернення в судовому порядку про вирішення спору, не визначає.

Відхиляє колегія суддів і доводи поданої ОСОБА_1 скарги стосовно безпідставного допущення представника позивача до розгляду справи з підстав невідповідності оформленої довіреності, якою йому надано повноваження представництва, зокрема, щодо того, що в ній не вказано її місця складання, місця реєстрації та місця знаходження юридичної особи-довірителя, не зазначено ідентифікаційних даних представника, відсутні повноваження представника, оскільки зазначені складові спростовуються змістом самої довіреності (а.с. 21).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, а не за правилами загального позовного провадження, колегія суддів також розцінює як є необґрунтовані.

Частиною 4 ст. 19 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Таким чином, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 274 ЦПК України, врахувавши всі визначені процесуальним законодавством критерії, та вимоги ч. 4 приведеної статті, яка містить перелік справ, які не можуть бути розглянуті в зазначеному порядку, вимоги ч. 2 наведеної статті, дійшов обґрунтованого висновку про розгляд даної цивільної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Водночас, виходячи з норм ч. 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не може прийняти докази які додані в якості доповнення до апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Обов`язок доведення стороною обставин, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, регламентовано ч. 3 ст. 12 ЦПК України.

Водночас, частиною 4 приведеної статті констатовано понесення стороною ризику настання наслідків, у випадку вчинення чи невчинення нею відповідних дій.

Таким чином, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення у оскаржуваному рішенні, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 23 червня 2020 року.

Головуючий: Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак