Справа № 344/1921/19
Провадження № 22-ц/4808/568/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Турів О.М.

з участю ОСОБА_1 його представника адвоката Дудорова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Бородовського С. О. в м. Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_2 . На випадок своєї смерті покійна заповіту не робила. Протягом п?яти років до часу відкриття спадщини позивач та ОСОБА_2 проживали однією сім?єю. ОСОБА_2 була зареєстрована власником 1/3 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також успадкувала по 1/3 часток її чоловіка та сина, але права не зареєструвала та первинний правовстановлюючий документ свідоцтво про право власності на житло втрачене. Просив суд встановити факт його проживання з ОСОБА_2 з червня 2013 року на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_2 , та визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , як за спадкоємцем четвертої черги, право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 52,83 кв.м., житловою площею 37,18 кв.м.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2020 року позов задоволено частково. Встановлено, що ОСОБА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_2 2013 ІНФОРМАЦІЯ_1 по день смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю за адресою АДРЕСА_2 .

В іншій частині позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його як спадкоємця права на спадщину. Неможливість позасудового оформлення права власності на спадкове майно доведено листом нотаріуса «3737/02-14 від 05 листопада 2019 року про неможливість видачу свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. Таким чином, висновок суду про неможливість застосування ст. 392 ЦК України для захисту прав спадкоємця шляхом визнання права власності на спадкове майно є безпідставним. Рішення в частині встановлення факту його спільного проживання з ОСОБА_2 з ІНФОРМАЦІЯ_2 по день смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав, просить суд її задовольнити.

Представник Івано-Франківської міської ради не з`явився у судове засідання, хоч у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявна інформація про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_1 з покійною ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволення позову про визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні свідки позивача надали перед судом показання про те, що ОСОБА_2 почала проживати спільно з позивачем з літа 2013 року. Отже початок перебігу спірного строку за змістом ст. 253 ЦК України починається з 01 вересня 2013 року. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану від 18 листопада 2018 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином спільне проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_2 тривало більше п`яти років до часу смерті ОСОБА_2 . Отже перед судом доведено факт, що має юридичне значення щодо права позивача на спадкування спадщини ОСОБА_2 за ст. 1264 ЦК України.

Разом з цим в ч. 1 ст. 392 ЦК України, яку позивач вказав в якості правової підстави позову про визнання права власності на майно ОСОБА_2 вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином позивачу не належить право на подання позову за ст. 392 ЦК України на майно ОСОБА_2 , оскільки позивач не є власником майна ОСОБА_2 .

Такий висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, до статті першої ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті третьої ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Разом із тим відповідно до пункту 2 вказаної постанови справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб, та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, за відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 315, ч.2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Ухвалюючи рішення про встановлення юридичного факту - спільного проживання ОСОБА_1 з покійною ОСОБА_2 з 01 вересня 2013 року по день смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції не врахував, що позивач звернувся із вказаною вимогою для наступного вирішення спору про право на спадкування, і самостійне встановлення факту родинних відносин, за наявності спору про право без вирішення спору по суті, суперечить вимогам ст. 315 ЦПК України.

Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану від 18 листопада 2018 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30).

Згідно свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належили в рівних долях квартира по АДРЕСА_4 .

Після смерті ОСОБА_5 08 грудня 2012 року, ОСОБА_4 успадкував 1/3 квартири по АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі №2-15309( а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 грудня 2013 року, актовий запис №19309 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13 листопада 2018 року, актований запис №1858 (а.с.3). За життя заповіт не складала, на момент смерті у шлюбі не перебувала.

За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

За правилами статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України підлягає встановленню два юридичних факти: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не подано суду необхідні докази того, що він 01 вересня 2013 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, облаштування та ведення сімейного побуту, що передбачає поняття "сім`я". Самі по собі показання свідків не дають підстав для висновку про доведеність факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Установлено і не заперечується ОСОБА_1 , що останній на час смерті спадкодавця перебував у зареєстрованму шлюбі з ОСОБА_6 з якою з 14 жовтня 1997 року проживав однією сім`єю, наявності між ними взаємних прав і обов`язків, ведення спільного бюджету, облаштування та ведення сімейного побуту, що передбачає поняття "сім`я".

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріальногота процнсуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, то понесені ним судові у виді сплати судового збору, та витрати пов`язані з розглядом справи слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складений 16 липня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський