Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/397/20
Провадження № 2/376/407/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2020 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді - Клочка В.М.,

при секретарі - Щур Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просить стягнути з останнього на користь позивача 27 754,89 гривень заборгованості та судовий збір у розмірі 2 102,00 гривень.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 21.03.2017 року між ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «Агрофірма «Гарант» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту 7/17-Тз/К/БЦ, згідно якого ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

05.04.2017 року в Київській області с. Селезенівка, вул. Фрунзе, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю припаркованого автомобіля «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 та трактора д/п НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Дана ДТП сталася в результаті порушення ПДР водієм трактора д/п НОМЕР_2 ОСОБА_1 , що підтверджується Постановою Сквирського районного суду Київської області від 07.04.2017 року.

Відповідно до Висновку № 101а про визначення матеріального збитку від 29.05.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 склала 31 654 грн 89 коп.

Відповідно до страхового акту та згідно умов договору страхування, позивач ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» визнав дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 27 754 грн 89 коп. за вирахуванням франшизи у розмірі 3 900 гри 00 коп.

Виконуючи свої зобов`язання за Договором добровільного страхування, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило суму страхового відшкодування у розмірі 27 754 грн 89 коп., що підтверджується платіжним дорученням.

На думку Позивача, він, як Страховик, на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», а також ст. 1191 ЦК України, отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

26 березня 2020 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач не міг отримати права зворотної вимоги до винної особи, оскільки на момент виплати страхового відшкодування між потерпілим і особою, що заподіяла шкоду не існувало зобов`язання з відшкодування шкоди, оскільки воно було припинене на підставі п. 2), ч. 1, ст. 1188 ЦК України. Таким чином і заміна кредитора в зобов`язанні є неможливою, оскільки немає самого зобов`язання. Тому, перехід до страховика прав кредитора від потерпілого неможливий.

Потерпілий і особа, на яку покладена відповідальність за заподіяну шкоду, є тією самою особою. У цьому випадку перехід права вимоги не може відбутися, оскільки ніяких зобов`язань між потерпілим і особою, відповідальною за шкоду, не може виникнути - при збігу кредитора й боржника в зобов`язанні воно припиняється у відповідності зі ст. 606 ЦК України. Також відповідач акцентує увагу, що спірні правовідносини мають ознаки суброгації а не регресу, як вважає позивач.

13 квітня 2020 року представником позивача було подано відповідь на відзив в якому позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що використання термінів «регрес» чи «суброгація» не має значення для суті позовних вимог, а застосовується тільки при визначені строку позовної давності у подібних правовідносинах.

В судове засідання представник позивача ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте надав до суду заяву, у якій вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить справу розглядати без його участі.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, проти позову заперечував, надав усні пояснення.

Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.03.2017 року між ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та ТОВ «Агрофірма «Гарант» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 443/19-Т/К/01, згідно якого ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення застрахованого транспортного засобу «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 ..

05.04.2017 року в Київській області с. Селезенівка, вул. Фрунзе, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю припаркованого автомобіля «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 га трактора д/п НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Дана ДТП сталася в результаті порушення ПДР водієм трактора д/п НОМЕР_2 ОСОБА_1 , що підтверджується Постановою Сквирського районного суду Київської області від 07.04.2017 р.

Відповідно до Висновку № 101а про визначення матеріального збитку від 29.05.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 склала 31 654 грн 89 коп.

Згідно страхового акту та згідно умов договору страхування, позивач ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» визнав дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 27 754 грн 89 коп. за вирахуванням франшизи у розмірі 3 900 гри 00 коп.

Виконуючи свої зобов`язання за Договором добровільного страхування, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило суму страхового відшкодування у розмірі 27 754 грн 89 коп., що підтверджується платіжним дорученням.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

За приписами статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п .27 постанови № 4 від 01 березня 2013р., що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика, суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Так, у випадку суброгації, відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні, із збереженням самого зобов`язання, на підставі договору страхування, а також ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування». У випадку регресу, одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється нормами ст. 1191 ЦК України.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України в справі № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 року, згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник (вигодонабувача, особа, що отримала відшкодування), передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17; постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/9320/15-ц; постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 916/686/18.

При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також спеціальною нормою - статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у відносинах обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим та які застосовуються у відносинах майнового страхування.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14 звернула увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Враховуючи викладене, суд вважає, що правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем, у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, мають ознаки суброгації, тобто переходу до позивача права вимоги потерпілого у деліктному зобов`язанні.

Таким чином, до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» перейшло би право вимоги до відповідача ОСОБА_1 на підставі ст. 993 Цивільного кодексу України - саме в порядку суброгації. За умови, що таке право вимоги мав би ОСОБА_1 - як потерпілий, до ОСОБА_1 - як до завдавача шкоди.

Так, для з`ясування кола спірних правовідносин, на думку суду, необхідно окремо розглянути правовідносини у деліктному зобов`язанні та правовідносини у майновому страхуванні, що виникли на підставі Договору добровільного страхування.

Деліктна відповідальність - це наслідок позадоговірного завдання шкоди, що пов`язується з виникненням деліктного зобов`язання. За деліктним зобов`язанням правопорушник зобов`язаний у повному обсязі відшкодувати завдану шкоду потерпілому, а інша сторона має право вимагати від заподіювача виконання цього зобов`язання.

На відміну від договірної відповідальності, деліктна відповідальність є наслідком порушення загального правила - не завдавати шкоди іншому, тобто абсолютного права особи. Наслідком реалізації деліктної відповідальності є відновлення первинного стану потерпілого. Зобов`язання з відшкодування завданої шкоди - це позадоговірні зобов`язання, що виникають внаслідок порушення особистих немайнових і майнових прав потерпілого. Такі зобов`язання мають абсолютний характер і спрямовані на забезпечення найбільш повного відновлення цих прав за рахунок заподіювача шкоди або за рахунок інших осіб, на яких законом покладено обов`язок її відшкодування.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (ч. 2 ст. 1187 ЦК України)

Відповідно до п. 2), ч. 1, ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується.

Дорожньо-транспортна пригода сталася за участю припаркованого автомобіля «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 та трактора д/п НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Тобто, за вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що у винної особи не виникає деліктного зобов`язання з відшкодування шкоди потерпілій особі, у звязку із поєднанням в одній особі ОСОБА_1 , завдавача шкоди та потерпілого на підставі п. 2), ч. 1, ст. 1188 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3, ч. 2, ст. 11 ЦК України).

Тобто за змістом ст. 11, 509 ЦК України підставою виникнення обов`язку з відшкодування шкоди є - завдання шкоди саме іншій особі, а не самому собі.

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Загальні підстави припинення зобов`язань визначено у ст. 598 ЦК України, згідно з якою зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 606 ЦК України зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Тобто, зобов`язання ОСОБА_1 з відшкодування шкоди ОСОБА_1 припиняється у звязку із поєднанням боржника і кредитора в одній особі на підставі ст. 606 ЦК України.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Тобто, за змістом ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» для переходу права вимоги ОСОБА_1 , (як особи, що отримала страхове відшкодування) до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», таке право вимоги повинно було існувати у ОСОБА_1 , як потерпілого у деліктному зобов`язанні до ОСОБА_1 як до особи відповідальної за заподіяний збиток.

Однак, таке деліктне зобов`язання з відшкодування шкоди не могло виникнути у звязку із поєднанням в одній особі завдавача шкоди та потерпілого на підставі п. 2), ч. 1, ст. 1188 ЦК України або боржника і кредитора на підставі ст. 606 ЦК України.

При цьому, між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» існували договірні зобов`язання на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту 7/17-Тз/К/БЦ, згідно якого ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження автомобіля марки «Volkswagen», д/н НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про страхування" Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком згідно зі статтею 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 990 ЦК України.

В силу взятих на себе договірних зобов`язань, на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту 7/17-Тз/К/БЦ, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» здійснило виплату стразового відшкодування ОСОБА_1 у зв`язку із чим до Страхової компанії не перейшло право вимоги, оскільки таке право було відсутнє в силу п. 2), ч. 1, ст. 1188 та ст. 606 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не законними, не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Стаття 141 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 993, 1166, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, ст. ст. 8, 9, 20, 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: