РІШЕННЯ

Іменем України

22.06.2020 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Балита К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротрнас» з участю третьої особи: ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок злочину,-

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок злочину.

Свої позивні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 12 жовтня 2016 року близько 08 год. 45 хв. керуючи тролейбусом марки «Шкода» №540, при здійсненні маршруту № НОМЕР_1 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту по вулиці Наукова у місті Львові, неподалік вул.Симоненка, порушив вимоги чинних розділів Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, а саме: Р.1 п. 1.5; Р.2 п.2.3 (б,д); Р.21 п.21.4 та п.9.3 «Інструкції водія тролейбуса», яка 2003 року видана ЛКП «Львівелектротранс», які виразились в тому, що він, перед зачиненням дверей тролейбуса, не оголосив по мікрофону «Обережно, двері зачиняються», не виявив пасажира ОСОБА_1 , яка здійснюючи посадку в тролейбус, знаходилась в дверному проємі тролейбуса, зачинив двері тролейбуса та розпочав рух таким, що і призвело до випадіння з тролейбуса пасажира ОСОБА_1 , яка в результаті цього отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вироком Франківського районного суду м.Львів від 05.07.2017 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України і призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

Внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , заподіяно позивачу моральну шкоду у розмірі 20000 грн., яка полягає у порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на здоров`я, душевного та фізичного страждання, погіршення здібностей, та матеріальну шкоду у розмірі 981 грн. 30 коп., що становить витрати на лікування.

На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити.

02 лютого 2018 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що надані позивачем докази є неналежними. Крім того, вказує на те, що тролейбус №540 на момент ДТП був застрахований, а тому кошти би мали стягуватися із страхової компанії.

На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позову.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги просить задоволити.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомли, однак, враховуючи наявний у матеріалах справи відзив, суд приходить до переконання про можливість розгляду справи на підставі ст. 223 ЦПК України.

Суд, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, кожен окрема та їх у сукупності, приходить до переконання про задоволення позову частково.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України,передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 12 жовтня 2016 року близько 08 год. 45 хв. керуючи тролейбусом марки «Шкода» №540, при здійсненні маршруту № НОМЕР_1 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту по вулиці Наукова у місті Львові, неподалік вул.Симоненка, порушив вимоги чинних розділів Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, а саме: Р.1 п. 1.5; Р.2 п.2.3 (б,д); Р.21 п.21.4 та п.9.3 «Інструкції водія тролейбуса», яка 2003 року видана ЛКП «Львівелектротранс», які виразились в тому, що він, перед зачиненням дверей тролейбуса, не оголосив по мікрофону «Обережно, двері зачиняються», не виявив пасажира ОСОБА_1 , яка здійснюючи посадку в тролейбус, знаходилась в дверному проємі тролейбуса, зачинив двері тролейбуса та розпочав рух таким, що і призвело до випадіння з тролейбуса пасажира ОСОБА_1 , яка в результаті цього отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вироком Франківського районного суду м.Львів від 05.07.2017 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України і призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із ЛКП «Львівелектротранс» та 12 жовтня 2016 року заступив на 540 тролейбус, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальнсоті власників наземних транспротрних засобів №к060293 від 15.01.2016 року укладеного між ЛКП «Львівелектротранс» та «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», тролейбус марки «Шкода» №540.

Відповідно до п.22.2 вищевказаного договору, відшкодуванню підлягає пряма шкода, заподіяна життю, здоров`ю, працездатності та/або майну Третьої особи, за умови, що має місце прямий причиновий зв`язок між ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу під час експлуатації Експлуатантом та заподіяною ним шкодою.

Судом встановлено, що завдана матеріальна шкода, згідно вищевказаного договору страхування не підлягає відшкодуванню з відповідача.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди, суд зазначає наступне:

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. (ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, що завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, мають враховуватися стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача (відповідача), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, судом встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 , позивач отримала та зазнала душевних та моральних страждань. Кримінальне правопорушення, призвело до того, що порушився звичайний, нормальний спосіб життя позивача.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі.

Визначаючи розмір та форми відшкодування моральної шкоди необхідно також ураховувати функції, які повинно виконувати таке відшкодування (сатисфакція, компенсаційна функція) тощо.

Згідно роз`яснень, даних в п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Враховуючи характер дій відповідача, зокрема необережність, що призвела до ДТП, обставини заподіяння шкоди, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості суд приходить до переконання про стягнення із відповідача розмір моральної шкоди по 5000,00 грн. позивачу.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 4, 10, 13, 81, 82,258-259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України , -

Вирішив

позовні вимоги ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротрнас» з участю третьої особи: ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, задовольнити частково.

Стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівелектротрнас» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду у розмірі 5000 грн. 00 коп.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд, що ухвалив рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Ванівський Ю.М.