Справа № 587/2340/19
РІШЕННЯ
11 червня 2020 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Токаревої В.М., прозглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 23 792 грн. 07 коп., мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31 березня 2014 року відповідач отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_1 надала право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, а позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту. Однак відповідач не виконує зобов`язання по договору, не погашає заборгованість по кредиту, у зв`язку з чим станом на 30.09.2019 року має заборгованість 23 792 грн. 07 коп., з яких: 108 грн. 44 коп. - заборгованість за кредитом; 20 475 грн. 98 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 598 грн. 50 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1 109 грн. 15 коп. штраф (процентна складова). За таких обставин просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 23 792 грн. 07 коп. та стягнути судові витрати в розмірі 1 921 грн.
Представник позивача викладені у позові обґрунтування підтримав.
Представник відповідача ОСОБА_2 для розгляду справи до суду не з`явився, в своїй заяві просив слухати справу у їх відсутність, просив у задоволенні позову відмовити повністю. 26 грудня 2019 року надав відзив, в якому зазначив, що не погоджується з позовною заявою, вважає її цілком необґрунтованою та безпідставною. На вимоги позивача пояснив про зворотне, що між сторонами не укладено письмового кредитного договору. З наданої позивачем виписки по картковим рахункам за період з 22.08.2019 року по 20.10.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатила за вказаний період 3 131 грн. 64 коп., 18.10.2019 року було автоматично списано 782 грн. 00 коп., а 20.10.2019 року списано 39 грн. 89 коп.. Також з вказаних вище сум 31.08.2019 року позивач списав з картки відповідача 1 550 грн. 79 коп. «відсотки за прострочений кредит», проте відсотки за користування кредитом сторонами не погоджувались, письмовий договір про це відсутній, отже вказана сума у 1 550 грн. 79 коп. повністю покрила «неповернене тіло кредиту у сумі 108,44 грн.», тому позов у відповідній частині є безпідставним. Крім того, між відповідачем та позивачем не укладався у письмовій формі договір про збільшення позовної давності, відповідачем він не підписувався і взагалі відсутній, що регулюється ст.ст. 207, 1055 ЦК України та ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому просить застосувати строки давності по усім вимогам. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про погодження з відповідачем у письмовій формі умов договору щодо процентів за користування кредитними коштами та неустойки. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, наявних в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), висновки якої враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 07 лютого 2020 року представник відповідача надав заперечення на Відповідь на відзив, в яких просив суд відмовити позивачу у позові повністю.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши та вивчивши матеріали справи, з`ясувавши правові позиції сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до наступного висновку.
За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 31 березня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
З наданої позивачем копії документу «Предоставление банковских услуг в ПриватБанке» Для индивидуальных клиентов, частных предпринимателей и руководителей корпоративних клиентов вбачається, що дана копія документу нагадує «Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів ПриватБанку і не містить доказів жодного волевиявлення чи бажання відповідача отримати кредит у позивача, його розмір, умови тощо, у відповідних графах відсутні відмітки про розмір кредиту та отримання Пам`ятки клієнта, а також розмір відсотків за користування кредитом, неустойки, строку повернення кредиту та інших суттєвих умов, які вимагаються за законом для дроблення висновку про укладення письмового кредитного договору (а.с.9).
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Наведений документ не підписаний ОСОБА_1 (а.с. 10).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30 вересня 2019 року становить 23 792 грн. 07 коп. і складається із: заборгованості за кредитом 108 грн. 44 коп., заборгованості за процентами за користування кредитними коштами 20 475 грн. 98 коп., нарахованих пені та комісії 1 598 грн. 50 коп., а також 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1 109 грн. 15 коп. штраф (процентна складова).
З виписки по картковим рахункам ОСОБА_3 за період з 22.08.2019 по 20.10.2019 року вбачається, що за вказаний період відповідач сплатила позивачу 3 131 грн. 64 коп., 18 жовтня 2019 року шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості відбулось погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 782 грн. 00 коп., а 20 жовтня 2019 року списано 39 грн. 89 коп.. Зокрема, з вказаних вище сум 31 серпня 2019 року позивачем з картки відповідача було списано 1 550 грн. 79 коп. «відсотки за прострочений кредит» (а.с.7,8).
Представник відповідача ОСОБА_2 не заперечує, що відповідач ОСОБА_1 отримувала кредитну картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та не заперечує факт користування нею, але вказує, що використані відповідачем кошти повернуті банку в добровільному порядку у повному обсязі.
Підставою позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного шляхом підписання відповідачем заяви про надання банківських послуг в Приватбанку, та стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсоткам за користування кредитними коштами, а також пені та штрафів.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 Цивільного кодексу України йдеться про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 Цивільного кодексу України).
Як передбачено частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною 1 статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
З наданої позивачем копії документу «Предоставление банковских услуг в ПриватБанке» Для индивидуальных клиентов, частных предпринимателей и руководителей корпоративних клиентов від 31.03.2014 року вбачається, що відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, пеню та штрафи. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31.03.2014, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, доказів на підтвердження того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи документ про «Предоставление банковских услуг в ПриватБанке» Для индивидуальных клиентов, частных предпринимателей и руководителей корпоративних клиентов від 31.03.2014 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування не надано.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно з частиною 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи документ про «Предоставление банковских услуг в ПриватБанке» Для индивидуальных клиентов, частных предпринимателей и руководителей корпоративних клиентов від 31.03.2014 року та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати заборгованості по відсоткам за користування кредитом, неустойки (пені, штрафів) в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Отже у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в сумі 497 грн. 00 коп. в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).
За змістом частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Тобто, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку ОСОБА_3 за період з 22.08.2019 по 20.10.2019 року, незважаючи на відсутність погодження між сторонами у визначеній законом формі істотних умов договору, відповідач сплатила позивачу за вказаний період 3 131 грн. 64 коп., що підтверджується копією квитанції на суму 1 500 грн. від 06 вересня 2019 року (а.с.71) також 18.10.2019 року з відповідача було автоматично списано 782 грн. 00 коп., а 20.10.2019 року списано 39 грн. 89 коп. (а.с.70).
Зокрема, з вказаних вище сум 31.08.2019 року позивач списав з картки відповідача 1 550 грн. 79 коп. «відсотки за прострочений кредит» (а.с.70).
Проте, сторони не погоджували відсотки за користування кредитом, письмовий договір про це відсутній, отже вказана сума у 1 550 грн. 79 коп. повністю покрила «неповернене тіло кредиту у сумі 108 грн. 44 коп..
Отже, у даному випадку позивачем належними і допустимими доказами не доведено наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 108 грн. 44 коп. перед банком.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 31.03.2014 у загальному розмірі 23 792 грн. 07 коп. станом на 30.09.2019 року задоволенню не підлягають.
Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач сплатив 1921 грн. 00 коп. судового збору (а.с.3), які просив стягнути з відповідача на його користь.
За приписами частин 1, 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Зважаючи на положення частин 1, 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судовий збір покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 - 268 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн. 00 коп. покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко