Провадження № 22-ц/802/658/20 Категорія: 63 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з квартири, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалася на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач також вказувала, що у зазначеній квартирі без реєстрації та жодних на те правових підстав проживає відповідач ОСОБА_4 , який не є членом її сім`ї, добровільно звільнити житло відповідач не бажає.

Вважаючи, що відповідач незаконно проживаючи у вказаній квартирі, порушує її право власності на нерухоме майно, позбавляє її можливості користуватися та розпоряджатися цим майном на власний розсуд, зокрема використовувати житло для проживання членів своєї сім`ї, позивач ОСОБА_3 просила суд усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї відповідача ОСОБА_4 , без надання іншого жилого приміщення та відшкодувати їй понесені по справі судові витрати.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалено виселити відповідача ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2020 року заяву відповідача ОСОБА_4 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на невірну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та його виселення не відповідають дійсним обставинам справи, зокрема, судом не враховано те, що його мати ОСОБА_6 тривалий час проживала однією сім`єю з батьком позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , по день його смерті. Саме під час їх спільного проживання, шляхом приватизації житла, ОСОБА_5 став власником спірної квартири. Тому, на думку відповідача, вказане житло є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та померлого ОСОБА_5 , а оскільки він проживає у спірній квартирі зі згоди своєї матері, тобто одного з її співвласників, то незгода іншого співвласника житла на це, не є достатньою підставою для його виселення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті і справедливим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін судового спору, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу ОСОБА_3 , яка є власником спірної квартири, відповідачем ОСОБА_4 , який проживає у цій квартирі без реєстрації, чиняться перешкоди у реалізації нею права приватної власності на вказане нерухоме майно, і це її право на вільне користування та розпоряджання власністю - нерухомим майном на власний розсуд, підлягає захисту шляхом виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 10 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т. І. та зареєстрованим в реєстрі за № 1487 (а.с.10).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 184310674, позивач ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру зареєструвала 10 жовтня 2019 року (а.с.11).

З будинкової книги НОМЕР_1 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в квартирі АДРЕСА_1 , вбачається, що у зазначеній квартирі з 15 жовтня 2019 року зареєстровані позивач ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15-16).

Судом також встановлено, що зі згоди колишнього власника квартири батька позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , у спірне житло вселився і проживає у ньому відповідач по справі ОСОБА_4 .. Останній не є членом сім`ї позивача ОСОБА_3 та на вимогу останньої добровільно виселятися з спірної квартири не бажає.

З метою відновлення свого порушеного права на вільне користування житлом позивач ОСОБА_3 зверталась із відповідною заявою до Луцького ВП ГУНП у Волинській області з проханням зобов`язати ОСОБА_4 звільнити її квартиру, на що отримала відповідь про необхідність звереннян з позовом до суду (а.с.18).

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час і у дозволений законом спосіб.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на думку колегії суддів, позивач ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, в судовому засіданні довела та надала належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що відповідач ОСОБА_4 , який не є членом її сім`ї та проживає у належній їй на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 , без будь-яких на те правових підстав, вчиняє їй перешкоди у реалізації права власності на це нерухоме майно.

Крім того, суд першої інстанції вірно вважав, що право відповідача ОСОБА_8 , який вселився у спірну квартиру зі згоди її попереднього власника, на користування цим житлом є похідним і припиняється у випадку зміни власника цього житла, а тому він підлягає виселенню зі спірної квартири на вимогу її нового власника без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Наведені відповідачем ОСОБА_4 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують вірних висновків суду, а є його власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: