Постанова

Іменем України

11 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 200/7054/17

провадження № 61-20967св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дніпропетровська обласна дирекція Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року у складі судді Лукінова К. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - Дніпропетровська обласна дирекція ПАТ АБ «Укргазбанк») про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності договору.

Позовна заява мотивована тим, що підставами визнання недійсним кредитного договору є те, що спосіб отримання спірного кредиту (в доларах США) для розрахунку за купівлю будинку йому було рекомендовано працівниками банку через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, ніж кредитні ресурси в українській гривні. При цьому, йому з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. При отриманні кредиту він не був ознайомлений з більшістю істотних умов кредитного договору, зокрема: з правами банку, зі своїм зобов`язаннями, з порядком внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку, з відповідальністю за неналежне виконання договору та особливими умовами договору. Його підпис відсутній на багатьох сторінках кредитного договору, що свідчить про те, що з тими умовами, які на них зазначені він не був ознайомлений. З ним не були погоджені всі істотні умови кредитного договору.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 19 березня 2008 року № 65/ф/3, що укладений між ним та Відкритим акціонерним товариством акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»).

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що кредитний договір від 19 березня 2008 року був підписаний сторонами і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у банка грошові кошти, позичальник погодився з умовами даного договору та певний час здійснював платежі згідно його умов. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що зазначений кредитний договір був укладений банком з позивачем під впливом обману позивачем суду не надано.

Крім того, суд вважав ще однією підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, наслідки застосування судом позовної давності, про яку просив відповідач. При цьому, позивач не надав суду клопотання і усно не просив поновити строки позовної давності, не зазначив причин пропуску цих строків. За таких обставин останнім днем звернення до суду було 19 березня 2011 року, а позивач звернувся до суду лише 26 квітня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору від 19 березня 2008 року, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд зазначив, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факту його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропуск позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Враховуючи викладене, оскільки судом першої інстанції зроблено висновок про недоведеність позовних вимог, помилковою є одночасна відмова з підстав застосування позовної давності та недоведеності позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій не було враховано, що спосіб отримання кредиту в доларах США для розрахунку за купівлю будинку позивачу було рекомендовано працівниками банку через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, ніж кредитні ресурси в національній валюті. Крім того, суди не прийняли до уваги те, що оскільки кредитний договір не містить порядку його зміни, який враховував би інтереси споживача (позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення договору, що є суттєвими умовами (стаття 628 ЦК України), тому договір в цілому суперечить пункту 8 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що позивач при отриманні кредиту не був ознайомлений з більшістю істотних умов кредитного договору, зокрема, з правами банку, зі своїми зобов`язаннями, з порядком внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку, з відповідальністю за неналежне виконання договору та особливими умовами договору, на багатьох сторінках кредитного договору відсутній підпис позивача, тобто з деякими умовами кредитного договору позивач не був ознайомлений.

Крім того, при укладенні кредитного договору не було додержано його письмової форми, як це передбачено статтею 1055 ЦК України, про що свідчить сам кредитний договір, а також аудіо запис розмови працівника банку з позивачем.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2019 року Дніпропетровська обласна дирекція ПАТ АБ «Укргазбанк» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який обґрунтовано тим, що твердження ОСОБА_1 про те, що спосіб отримання кредиту в доларах США для розрахунку за купівлю будинку йому було рекомендовано співробітниками банку, не відповідає дійсності та не підтверджується жодним доказом у матеріалах справи.

Оскільки сторонами при підписанні кредитного договору від 19 березня 2008 року було досягнуто згоди з усіх його істотних умов, додаткових вимог щодо умов спірного договору позивачем на момент укладення спірного договору заявлено не було, позивач отримав кредитні кошти згідно умов кредитного договору та певний час здійснював платежі згідно його умов, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 березня 2008 року між позивачем та ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», був укладений кредитний договір № 65/ф/3.

Відповідно до пункту 1.1. цього кредитного договору банк надав позивачу як позичальнику кредит в сумі 30 000,00 доларів США на строк з 19 березня 2008 року по 18 березня 2028 року, або в день, визначений пунктом 3.3.11. цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з 13,3 % річних. Відповідно до пункту 1.4. кредитного договору кредит надається на задоволення споживчих потреб позичальника.

Згідно з пунктом 2.1. кредитного договору відповідно до договору застави від 19 березня 2008 року в забезпечення зобов`язань за кредитним договором банком прийнято в заставу будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.1.1. кредитного договору банк зобов`язався відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та видати позичальнику кредит в сумі, зазначеній в пункті 1.1. цього договору з позичкового рахунка, шляхом видачі готівки через касу банку.

Пунктом 3.2.3. кредитного договору передбачено, що у разі відсутності або недостатності коштів у валюті кредиту на поточних рахунках позичальника погашення заборгованості позичальника перед банком, яка виникла за цим договором (повернення суми кредиту та сплата процентів за його користування) банк має право на договірне списання (стягнення) коштів з рахунків позичальника, відкритих у ВАТ АБ «Укргазбанк» в валютах відмінних від валюти кредиту, в розмірі, еквівалентному сумі заборгованості (в валюті кредиту) за кредитом і процентами за його користування, і продаж стягненої валюти на Міжбанківському валютному ринку України та/або міжнародних валютних ринках за поточним (комерційним) курсом на день продажу. Банк реалізує своє право у відповідності з вимогами чинного законодавства. Комісійна винагорода, належна банку за здійснення зазначених операцій, а також понесені банком при реалізації цього права видатки, відшкодовуються за рахунок позичальника.

Відповідно до пункту 3.3.1. кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних плат в передбачені цим договором строки.

Згідно з пунктом 3.3.3. кредитного договору позичальник також зобов`язався повернення суми кредиту здійснювати на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Дніпропетровському ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 305448, щомісячно з 1-го по 10-е число кожного місяця, починаючи з квітня 2008 року, в розмірі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 125,00 доларів США. Якщо останній день для сплати частини кредиту припадає на вихідний або святковий день, то сплата чергового платежу по кредиту здійснюється напередодні. Дострокове повне або часткове повернення кредиту дозволяється у будь-який робочий день. У випадку внесення позичальником коштів на погашення заборгованості за кредитом в сумі, що перевищує розмір щомісячного платежу, надлишкова сума зараховується в рахунок сплати чергових платежів.

Як зазначено в пункті 6.5. кредитного договору, позичальнику надається інформація щодо ряду супутніх послуг та тарифів до них у Додатку № 1, що є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з копією рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року було відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання такими, що порушують вимоги закону положення кредитного договору від 19 березня 2008 року № 65/ф/3, визнання недійсним кредитного договору, застосування наслідків недійсності правочину.

Вказаним рішенням встановлено, що «як вбачається із вказаного кредитного договору, він був підписаний його сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору вільним і відповідало їх внутрішній волі. Отримавши у банка грошові кошти, позичальник погодився з умовами даного договору та певний час здійснював платежі згідно його умов.»; «Є необґрунтованими доводи позивача про те, що кредитний договір від 19 березня 2008 року № 65/ф/3 був укладений ним під впливом обману з підстав того, як зазначив його представник в судовому засіданні, що банк не роз`яснив йому сукупну вартість кредиту».

Відповідно до копії рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року, було задоволено позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з них заборгованість за спірним кредитним договором. Даним рішенням також було підтверджено існування і дійсність спірного кредитного договору (справа № 175/27/14-ц).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

За змістом статті 230 ЦК України у взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, порядку погашення кредиту, правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 19 березня 2008 року недійсним.

При цьому, матеріали справи не містять відомостей про звернення позичальника до банку з приводу порушення його прав як споживача, недостатності наданої банком інформації про умови кредитування саме в момент укладення оспорюваного правочину.

Крім того, як зазначено в пункті 6.5. спірного кредитного договору, позичальнику надається інформація щодо ряду супутніх послуг та тарифів до них у Додатку № 1, що є невід`ємною частиною цього договору, який позивач підписав без зауважень, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачем.

Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Отже, матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції помилково вказано про застосування наслідків спливу позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропуск позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Оскільки, судом першої інстанції зроблено висновок про недоведеність позовних вимог, помилковою є одночасна відмова з підстав застосування позовної давності та недоведеності позову.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Разом з тим, відповідно до рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року, яким задоволено позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з них заборгованість за спірним кредитним договором. було встановлено, що кредитний договір від 19 березня 2008 року № 65/ф/3 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та своїм підписом підтвердив, що банк надав йому в письмовій формі та повному об`ємі інформацію щодо істотних умов кредитування (справа № 175/27/14-ц). Отже, даним рішенням також було підтверджено існування і дійсність спірного кредитного договору. Судове рішення, 03 листопада 2017 року набрало законної сили та має преюдиційне значення для вирішення даного спору.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко