Номер провадження 2/754/4825/20
Справа №754/4944/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21 липня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді - Галась І.А.

при секретарі - Гергель В.А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача - адвокат Іваницький В.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Вимоги позову обґрунтовує тим, що 05 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб між позивачем та Відповідачем, актовий запис №997. Від спільного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . мотивуючі вимоги представник позивача зазначає. що станом на момент подання позовної заяви про стягнення аліментів до суду Позивач та Відповідач разом із малолітнім сином проживають на одній житловій площі, та жодна із сторін не подавала позову про розірвання шлюбу. З невідомих Позивачу причин, Відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина, а коштів Позивача недостатньо для утримання малолітнього сина. Прохання позивача про надання матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина Відповідачем ігноруються.

Посилаючись на викладені обставини справи, представник позивача просить суд:

1.стягнути аліменти з Відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј з усіх видів заробітку (доходу) на користь малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення малолітньою дитиною повноліття;

2.допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць;

3.стягнути з Відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн.

4.судові витрати покласти на Відповідача.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2020 року відкрито провадження в справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , вимоги позову підтримала, суду надала пояснення, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, ОСОБА_2 , проживають разом, мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також в наданих суду поясненнях зазначила, що син 4 дні знаходиться з нею та 4 дні знаходиться з Відповідачем (вона працює), утримують сина обидва. Позивач зауважила, що утримання, яке надає відповідач вона вважає неналежним.

Відповідач, ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надав пояснення, що пребуває у зареєстрованому шлюбі з Позивачем, проживають разом з Позивачем та сином в одній квартирі, зазначив, що утримує сина. На час карантину проживають разом на дачі.

Заслухавши Вступне слово сторін, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 05 вересня 2019 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного правління юстиції у м. Києві, актовий запис №997 (а.с.14).

Від спільного подружнього життя мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №261 (а.с.14а).

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Відповідно до ч. 1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» , виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано суд належних та достовірних доказів того, що Відповідач не утримує дитину та/або відмовляється добровільно утримувати дитину. Крім того, Позивачем в судовому засіданні визнано, що дитина проживає разом як з нею так і з Відповідачем, та останній надає матеріальну допомогу на утримання дитини.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України , не доведено обставини проживання з Позивачкою та перебування на її повному утримані сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому пред`явлення позовних вимог до відповідача про стягнення аліментів на його утримання є безпідставними.

Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність обставин позову, а тому у задоволенні останнього необхідно відмовити.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частини 1 та 2 ст.141 ЦПК України регламентують розподіл судових витрат між сторонами, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: - у разі задоволення позову на відповідача; - у разі відмови в позові на позивача; - у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволені позову, витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 180, 183 СК України, ст.ст.10,13,77-81,89,141,258,263-265,273,352,354ЦПК України,суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 21 липня 2020 року.

Суддя