Справа № 127/4368/18
Провадження № 22-ц/801/935/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О.О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
УХВАЛА

06 серпня 2020 рокуСправа № 127/4368/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С, Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2018 року постановлену в залі судових засідань міського суду під головуванням судді Жмудя О.О., дата виготовлення повного тексту рішення 29 травня 2018 року,

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 вересня 2017 року ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони, попередньо ознайомлені нотаріусом із загальними вимогами додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке повністю відповідає їх внутрішній волі як учасників цього правочину, уклали договір про попереднє погодження умов договору купівлі-продажу, згідно з яким відповідач передає у власність (продає) позивачу належну їй на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_1 , а позивач приймає її у власність та сплачує за неї грошову суму згідно умов вказаного договору та встановили строк для укладання основного договору - не пізніше 15 листопада 2017 року.

Між сторонами також було визначено ціну купівлі-продажу квартири що еквівалентна 6000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день посвідчення договору і на момент укладання попереднього договору позивачем в якості забезпечення свого обов`язку укласти основний договір, було передано грошову суму в розмірі 158 280 гривень що еквівалентно 6 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 27 вересня 2017 року.

На час укладання основного договору ОСОБА_2 зобов`язалася подати документи, які підтверджують право власності на нерухомість, що відчужується, експертну оцінку, технічний паспорт, довідку про склад сім`ї та про зареєстрованих у зазначеній квартирі (форма №3), та зняти з реєстрації місця проживання малолітніх/неповнолітніх осіб та надати Форму №3, у якій зазначено про відсутність зареєстрованих осіб у цій квартирі.

15 листопада 2017 року відповідач ОСОБА_2 для укладення основного договору купівлі-продажу не з`явилася і у подальшому позивачу в телефонному режимі повідомила про те, що немає можливості з`явитися, а також зазначила, що продала йому вже квартиру, отримала кошти і не має наміру більше витрачати час на поїздки до міста.

Позивач вважав, що такі дії відповідача порушують права позивача, у зв`язку із чим ОСОБА_1 не має можливості здійснити реєстрацію права власності квартири, яку фактично набув на підставі попереднього договору купівлі-продажу, у зв`язку із небажанням відповідача нотаріально посвідчити його, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 , який укладений на підставі нотаріально посвідченого попереднього договору 27 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення Вінницького міського суду мотивоване тим, що відповідно до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору та відбулося повне або часткове його виконання, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд вправі на вимогу сторони, яка виконала договір, визнати його дійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, особа, яка не приймала участі в справі ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилалась на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною в справі та відповідно не залучив заявника ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим прийняв неправомірне рішення, яке впливає на їх права та обов`язки, оскільки останні зареєстровані та постійно проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Разом з цим, вважає, що оскільки рішення суду впливало на права та обов`язки дітей, суд першої інстанції, зобов`язаний був залучити до розгляду в справі Орган опіки та піклування, отримавши від останнього попередній дозвіл для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна. Крім того, вважає, що після фактичного розлучення в 2013 році, колишній чоловік ОСОБА_5 а також його матір ОСОБА_2 надали їй право на проживання та розпорядження вказаною квартирою при необхідності, проте судом, при вирішенні справи, не встановлювались вказані обставини. Вважає, що позивачу та відповідачу по справі було відомо, що в спірній квартирі зареєстровані та проживають останні, однак вказану інформацію суду не надали, а суд в свою чергу її не перевірив. Також, вважає, що судом не враховано, положення ч. 3 ст. 635 ЦК України, згідно якого, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечив аргументи заявника ОСОБА_3 викладені в апеляційній скарзі вказавши, що судом першої інстанції вірно визначено характер спірних правовідносин. Вважає, що відповідач являючись єдиним законним власником спірної квартири АДРЕСА_1 , користуючись своїм правом на вільне розпорядження своїм майном уклала з позивачем договір купівлі-продажу власної квартири. Крім того, вважає, що оскільки в заявника відсутнє право власності на вказану квартиру, тому в останньої відсутнє право користування спірним жилим приміщенням.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд не звернув увагу, що договір купівлі-продажу, який позивач просив визнати укладеним та дійсним, відповідно до положень ст. 639 ЦК України є неукладеним, оскільки в матеріалах справи відсутній письмовий договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а тому такий висновок суду є безпідставний, оскільки не може бути визнано дійсним правочин, який не вчинено.

ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2018 року, яку постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2020 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

В судове засідання, призначене 06 серпня 2020 року, особа, яка не брала участі у справі і яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3 не з`явилась, була повідомлена належним чином, шляхом надсилання судових повісток-повідомлень (т. 1 а.с. 199, 215, 238, 249), розміщення оголошень про виклик в судове засідання на офіційному веб-порталі судової влади України (т. 1 а.с. 217, т.2 а.с.1), складення телефонограми (т. 2 а.с. 2).

Розгляд вказаної цивільної справи неодноразово відкладався, в тому числі і за клопотанням ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_3 , яка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, та від якої не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

До початку розгляду справи на адресу Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки останній вважає що оскаржуваним рішенням не порушуються права ОСОБА_3 .

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційне провадження у даній справі слід закрити, виходячи з таких підстав.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказана норма кореспондується з приписами ч. 1 ст. 352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст. 352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч. 1 ст. 17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі №916/914/19.

Судом достовірно встановлено, що 27 вересня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про попереднє погодження умов договору купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 передає у власність (продає) ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 приймає її у власність та сплачує за неї грошову суму згідно умов цього Договору. Строк для укладання основного договору - не пізніше 15 листопада 2017 року.

Однокімнатна квартира, загальною площею 35.3 кв. м., в т.ч. житловою - 17,8 кв.м., що є предметом основного договору, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу №2622, посвідченого Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою 31 липня 1992 року за реєстровим №1-2950, дублікат якого виданий Державним нотаріальним архівом Вінницької області 25 вересня 2007 року за реєстровим №189, право власності на яку зареєстровано Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 17 жовтня 2007 року і записано в книзі № 58 за реєстровим №656.

На час укладання основного договору відповідач зобов`язалася подати документи, що підтверджують право власності на нерухомість, що відчужується, експертну оцінку, технічний паспорт, довідку про склад сім`ї та про зареєстрованих у зазначеній квартирі (форма №3), та зняти з реєстрації місця проживання малолітніх/неповнолітніх осіб та надати Форму №3, у якій зазначено про відсутність зареєстрованих осіб у цій квартирі.

Між сторонами також було визначено ціну купівлі-продажу квартири що еквівалентна 6000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день посвідчення договору і на момент укладання попереднього договору позивачем в якості забезпечення свого обов`язку укласти основний договір, було передано грошову суму в розмірі 158 280,00 гривень що еквівалентно 6 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 27 вересня 2017 року (а.с. 19-21).

За умовами договору ОСОБА_2 фактично передала у володіння ОСОБА_1 квартиру, яка є предметом договору, а позивач сплатив відповідачу покупну ціну та прийняв у власність квартиру.

За змістом укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 попереднього договору сторони зобов`язались у майбутньому, в строк не пізніше 15 листопада 2017 року укласти основний договір купівлі-продажу зазначеної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що в спірній квартирі під АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають вона та її неповнолітні діти, а тому оскаржуваним рішенням зачіпаються їх права та інтереси.

Поряд з цим, вказує, що зазначена квартира дійсно належить матері (позивачці у справі ОСОБА_2 ) її колишнього чоловіка ОСОБА_5 з яким вона з 2013 року розлучена і з ними була домовленість про надання їй права на проживання та розпорядження спірною квартирою.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 та її діти мають будь-яке відношення до спірної квартири, зокрема, вони не є членами сім`ї позивачки ОСОБА_2 , сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, угод про порядок користування спірною квартирою не укладали.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; правомірність набуття права власності презюмується; власник майна здійснює своє право відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним і підлягає захисту, так само підлягає захисту і речове право на чуже майно (, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, Глава 29 ЦК України).

Апелянтом не доведено яким чином порушено саме її інтереси, враховуючи те, що вона не має вимог щодо вказаного нерухомого майна, а спірні правовідносини між сторонами у справі стосуються лише щодо прав та обов`язків сторін договору купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого попереднього договору від 27 вересня 2017 року. Відтак, вирішення даного спору жодним чином не порушує прав та інтересів апелянта.

Колегія суддів також вважає, що рішення суду першої інстанції, за яким визнано право власності за ОСОБА_1 , не порушує житлові права дітей, так як даним рішенням діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не позбавляються права користування спірною квартирою.

Проживання та реєстрація дітей у вказаній квартирі, які не є її власниками або ж співвласниками, не має правового значення при вирішенні спору щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру, оскільки внаслідок вирішення даного спору правовий статус дітей, як користувачів нерухомого майна жодним чином не змінюється, реєстрація місця їх проживання в будинку не припиняється.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що вказаним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вирішувались, а тому в порядку ч. 3 ст. 362 ЦПК України, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч. 2 ст. 362 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.С. Панасюк

Т.М. Шемета