КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/14146/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Чех Н.А.

21 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року в справі за клопотанням суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь та ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішень суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь від 21 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Суд Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь та стягувач ОСОБА_2 звернулися до суду із клопотанням, в якому на підставі Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, просять визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України іноземного рішення - заочного рішення Суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь від 21.09.2018 року про стягнення із ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25 % всіх видів заробітку та (або) іншого доходу, але не менше 50 % бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, починаючи з 12.02.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, на користь ОСОБА_2 стягнуто державне мито у розмірі 147 руб. та в дохід держави державне мито в розмірі 146,07 рублів. До суду ОСОБА_1 не з`явився, про день, час та місце розгляду клопотання сповіщався згідно норм процесуального законодавства.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року клопотання задоволено.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9055/2020
Надано дозвіл на примусове виконання на території України заочного рішення Суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь від 21 вересня 2018 року згідно якого стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25 % всіх видів заробітку та (або) іншого доходу, але не менше 50 % бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, щомісячно, починаючи з 12 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Надано дозвіл на примусове виконання на території України заочного рішення Суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь від 21 вересня 2018 року згідно якого з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 державне мито в розмірі 147,00 рублів Національного Банку Республіки Білорусь, що за курсом НБУ станом на 21.01.2020 складає 1 686,25 грн.

Надано дозвіл на примусове виконання на території України заочного рішення Суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь від 21 вересня 2018 року згідно якого з ОСОБА_1 стягнуто в дохід держави державне мито в розмірі 146,07 рублів Національного Банку Республіки Білорусь, що за курсом НБУ станом на 21.01.2020 складає 1 675,58 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні клопотання.

Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування своїх доводів вказують, що не був належним чином повідомлений про розгляд справи в білоруському суді.

Звертає увагу на наявність рішення суду, яким визначено місце проживання сина - ОСОБА_3 , який є громадянином України разом з батьком в м. Києві.

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подала.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомила.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, суд першої інстанції враховував вимоги законодавства та надані документи й дійшов висновку про наявність для цього підстав.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 21.09.2018 суд Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь виніс рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, визначення місця проживання неповнолітньої дитини, визначення іншого порядку виїзду дитини за межі Республіки Білорусь, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25 % всіх видів заробітку та (або) іншого доходу, але не менше 50 % бюджету прожиткового мінімуму у середньому на душу населення, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12.02.2018 року. А також, стягнуто на користь ОСОБА_2 держмито 147 рублів, та у дохід держави державне мито в розмірі 146,07 рублів.

Згідно з ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 465 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або, відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником). Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.

22.01.1993 в Мінську (Республіка Білорусь) в рамках країн СНД, з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (далі - Конвенція).

10.11.1994 Верховною Радою України ратифіковано дану Конвенцію та 14.07.1995 вона набула чинності для України.

Відповідно до ст. 51 зазначеної Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень).

Статтею 53 Конвенції передбачено, що клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й до суду, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню.

Згідно зі ст. 466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: 1) ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; 2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; 3) мотиви подання клопотання.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); 3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи; 4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); 5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником); 6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 53 Конвенції до клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Клопотання про дозвіл примусового виконання рішення і прикладені до нього документи забезпечуються завіреним перекладом на мову запитуваної Договірної Сторони або на російську мову.

За наведеного, 22.01.1993 була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, Договірними Сторонами якої, зокрема є Україна та Грузія, тому наявні правові підстави для розгляду клопотання суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь та ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішень суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь від 21 вересня 2018 року.

Вищевказаними нормами права встановлені вимоги до клопотання та перелік необхідних документів, які додаються до нього.

Відповідно до ст. 54 Конвенції клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання.

Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Згідно з ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) в інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно до ст. 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, ратифікованої Україною 11.01.2013 у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, якщо: a) визнання та виконання рішення є очевидно несумісним з основами правопорядку («ordre public») запитуваної держави; b) рішення було отримано шляхом шахрайства у зв`язку з процесуальними питаннями; c) провадження між тими самими сторонами про той самий предмет триває в органі запитуваної держави, і таке провадження було розпочато раніше; d) рішення є несумісним з рішенням, винесеним між тими самими сторонами та про той самий предмет або в запитуваній державі, або в іншій державі, якщо це останнє рішення відповідає умовам, необхідним для визнання та виконання в запитуваній державі; e) у справі, у якій відповідач або не з`явився, або не був представлений у провадженні в державі походження: i) коли закон держави походження передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про провадження та не мав можливості бути заслуханим або коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону, або f) рішення було прийнято в порушення статті 18.

При розгляді справи, в суді апеляційної інстанції вобгрунтування належності вручення ОСОБА_1 судового виклику до білоруського суду, надано довідку суду Першотравневого району м. Мінськ, Республіки Білорусь про належне інформування відповідача про розгляд вказаної справи на території Республіки Білорусь (а. с. 7).

Зазначена довідка не містить дати складання, з якої не вбачається яким чином та у який спосіб ОСОБА_1 було проінформовано про розгляд справи, оскільки останній не є резидентом Республіки Білорусь та не має постійного місця проживання на її території.

Відповідно до іншої довідки наявної в матеріалах справи, виданої судом Першотравневого району м. Мінськ, Республіки Білорусь, вбачається, що теперішнє місце проживання (незрозуміло на який рік) є: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Зазначена довідка також не містить дати складання.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 стверджував, що ніколи не мешкав за вищевказаною адресою та кореспонденцію там не отримує.

Зазначив, що він з дружиною та сином проживали з 2015 року по травень 2017 рік спільно, а після травня 2017 і до червня 2019 року ОСОБА_1 самостійно за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначена інформація підтверджена встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2017.

Судом Першотравневого району м. Мінськ та ОСОБА_2 не додано до свого вказаного клопотання копій відповідних судових документів (повісток, викликів, тощо), надсилання відповідних документів за адресою відповідача: АДРЕСА_2 , які б підтверджували повідомлення ОСОБА_1 належним чином про розгляд справи.

Отже, не встановлено,що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений при розгляді справи в суді Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь.

За наведеного, враховуючи положення п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України у задоволенні клопотання може бути відмовлено якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що наявні підстави, які не дозволяють задовольнити клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, не в повному обсязі з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків з порушенням норм процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Отже відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову в задоволенні клопотання суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь та ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішень суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь від 21 вересня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року скасувати.

Постановити нову ухвалу.

У задоволенні клопотанням суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь та ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішень суду Першотравневого району міста Мінська Республіки Білорусь від 21 вересня 2018 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23.07.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова