Справа № 450/3654/19 Провадження № 2/450/601/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Нестерак Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просив визнати удаваними правочинами довіреність від 03 січня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М.Р. в реєстрі за № 4 та розписку ОСОБА_2 від 03 січня 2014 року про отримання від нього грошових коштів, з метою приховання договору купівлі-продажу автомобіля від 03 січня 2014 року, укладеного між сторонами, а також визнати за ним право власності на автомобіль марки «Skoda» моделі «Octavia А5 1.9 TDI» 2012 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , тип транспортного засобу легковий комбі В, номерний знак НОМЕР_2 з 03 січня 2014 року.

Мотивував свої позовні вимоги тим, що 03 січня 2014 року він придбав у відповідача згаданий вище транспортний засіб. Продаж оформлено шляхом видачі відповідачем на його ім`я генеральної довіреності на право управління та розпорядження автомобілем, а також видачею розписки про отримання ним грошових коштів у сумі 79930 грн за проданий автомобіль. При цьому відповідач передав йому транспортний засіб в повній комплектності, з деякими пошкодженнями, два комплекти ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, всю технічну і сервісну документацію на такий. Вважає, що між ними склалися правовідносини купівлі-продажу, а не представництва. Зауважує, що він не може зареєструвати на себе право власності на автомобіль, оскільки може діяти від імені відповідача у відносинах з будь-яким третіми особами, а не сам з собою. Зазначає, що це порушує його право власності на автомобіль і є причиною звернення з цим позовом до суду. З огляду на вказане, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 28 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строку з дня отримання ухвали для усунення недоліків заяви, описаних у такій.

14 листопада 2019 року позивач подав до суду клопотання, яким усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 12 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 16 червня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 ,будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи як шляхом направлення кореспонденції на його адресу, так і розміщенням оголошень про його виклик на офіційному веб-сайті суду, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення судового розгляду не подав.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи як шляхом направлення кореспонденції на його адресу, так і розміщенням оголошень про його виклик на офіційному веб-сайті суду, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення судового розгляду не подав.

Враховуючи те, що позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подав, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду справи і доказів, які наявні у матеріалах справи, достатньо для прийняття рішення, та у зв`язку з відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд продовжує розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 280 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи.

Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до приписів ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання, іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Як вбачається з довіреності від 03 січня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М.Р., ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 представляти його інтереси при здійсненні правочинів з приводу продажу, передачі в оренду (найм), заставу автомобіля марки «Skoda» моделі «Octavia А5 1.9 TDI» 2012 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , тип транспортного засобу легковий комбі В, номерний знак НОМЕР_2 . Для цього довірителем надано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право представляти його інтереси в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції або в будь-яких установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією на території України та за її межами і відчуженням автомобіля, його переобладнання, ремонтом, проходженням технічного огляду, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування автомобілем, одержувати належні йому за результатами таких угод грошові кошти тощо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.25 своєї постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Враховуючи те, згаданою вище довіреністю позивачу не надавалося право набувати право власності на згаданий вище автомобіль, а також те, що право власності на транспортний засіб не було зареєстровано за позивачем, він не був поставлений на облік, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами не укладався.

Що стосується розписки від 03 січня 2014 року, у якій відповідач зазначив, що він отримав від позивача грошові кошти у сумі 79930 грн. у якості оплати за автомобіль марки «Skoda» моделі «Octavia А5 1.9 TDI» 2012 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 та передав вказаний транспортний засіб, два комплекти ключів та свідоцтво про реєстрацію такого позивачу суд зазначає, що з такої встановити, які саме правовідносини виникли між сторонами неможливо.

У розписці не конкретизовано, у якості якої саме оплати відповідач отримав кошти у позивача за автомобіль, не зазначено, на яких умовам транспортний засіб був переданий відповідачем позивачу.

Так, передання майна і здійснення при цьому відповідної оплати може здійснюватися не лише при укладенні договору купівлі-продажу, а й при орендних правовідносинах, відносинах ренти, прокату, лізингу, комісії тощо.

При цьому сторони не спромоглися з`явитися за викликом суду у судове засідання та надати пояснення з приводу зазначених обставин і надати для ознайомлення оригінали зазначених документів.

Крім того, вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена чинним на час виникнення правовідносин між сторонами Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Відповідно до пункту 1 Порядку встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень (пункт 2 Порядку).

В пункті 8 Порядку наведено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, якими є договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою і скріплені печаткою (за її наявності); договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою та скріплені печаткою (за її наявності), у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

У ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов`язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України, частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу наведених норм права вбачається, що договір купівлі-продажу транспортного засобу є укладеним лише з моменту його державної реєстрації.

Незважаючи на те, що позивач заявляє, що видачею довіреності та розпискою про отримання коштів вони уклали договір купівлі-продажу автомобіля, однак вони не є документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація транспортного засобу, що підтверджує правомірність його придбання.

Слід зазначити, що саме до такого висновку прийшов Верховний Суд при вирішенні аналогічного спору у своїй постанові від 27 червня 2019 року по справі № 331/3792/18, провадження № 61-8572св19.

Крім того, у встановленому порядку позивач не зареєстрував автомобіль за собою, маючи при цьому всі можливості для укладання договору купівлі-продажу та сплати всіх передбачених законодавством податків і зборів, необхідних для вчинення даного правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що момент вчинення вищезазначеного правочину відповідно до ст. 210 ЦК України пов`язується із державною реєстрацією, тому він не є укладеним і не створює прав і обов`язків для сторін як договір купівлі-продажу, а тому відсутні підстави вважати, що позивач набув право власності на автомобіль у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що мотиви позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача судовий збір стягненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 210, 235, 328 ЦК України, ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз`яснити, що відповідно до п. 3 розділ ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації проживання АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Пустомитівським РВ УМВС України у Львівській області 16 жовтня 1998 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Суддя Мусієвський В.Є.