ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1387/19Головуючий у 1-й інстанції Крамар В.М.
Провадження № 22-ц/817/448/20 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

сторін:

представника апелянта - Костишина В.М. ,

представника відповідача - Прийдуна В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 593/1387/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2020 року, ухваленого суддею Крамар В.М., повний текст якого складено 06 лютого 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - державний реєстратор прав на нерухоме майно Відділу державної реєстрації Бережанської міської ради Тернопільської області, про виділення в натурі частки майна із спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1. звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - державний реєстратор прав на нерухоме майно Відділу державної реєстрації Бережанської міської ради Тернопільської області про виділення в натурі частки майна із спільної часткової власності.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 04 грудня 2001 року вона згідно договору купівлі-продажу придбала у Фонду комунального майна у Бережанському районі нежитлове приміщення загальною площею 149 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. 10 січня 2003 року вона згідно договору купівлі-продажу продала ОСОБА_2 Ѕ частину вказаного нежитлового приміщення, яке складає собою: приміщення 3-27 площею 18.5 кв.м., приміщення 3-11 площею 39.9 кв.м., приміщення 3-25 площею 11.5 кв.м., приміщення 3-26 площею 4.5 кв.м. В подальшому вона звернулася до відповідачки з пропозицією укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого майна, однак, остання не відреагувала та ухилилася від укладення договору.

У зв`язку з наведеним, просила виділити їй у натурі у власність частку спільного часткового майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: приміщення 1-1 площею 9.7 кв.м., приміщення 1-2 площею 28.9 кв.м., приміщення 1-3 площею 39.4 кв.м., згідно з технічним паспортом, виданим ТзОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» 10 жовтня 2017 року, інвентаризаційна справа № 334/17, загальною площею 78 кв.м., припинивши право спільної часткової власності на ціле нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1. та ОСОБА_2 .

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1. подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що приміщення, які входили до складу нежитлового приміщення ОСОБА_1. , а саме: приміщення 3-10 площею 37.95 кв.м., приміщення 3-11 площею 39.9 кв.м., приміщення 3-12 площею 8.6 кв.м., приміщення 3-25 площею 11.5 кв.м., приміщення 3-26 площею 33.0 кв.м., приміщення 3-7 площею 18.5 кв.м., всього 149 кв.м. нежилої площі, становлять собою єдине ціле нежитлове приміщення. Вказані приміщення, які є предметом договору купівлі-продажу від 10 січня 2003 року, відчужувалися не як окремі приміщення, а Ѕ приміщення площею 149 кв.м.

Зазначає, що виділення у натурі Ѕ частки з цілого приміщення площею 149 кв.м. (реальна частка) можлива з відступом від ідеальної частки у зв`язку із технічними особливостями вказаного приміщення.

Крім того, судом першої інстанції не призначено будівельно-технічної експертизи та не роз`яснено позивачці про можливість самостійно заявити клопотання про її проведення.

Звертає увагу, що судом не наведено мотивів, з яких відхилено висновок Бережанського ОК МБТІ від 21 липня 2017 року №162 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, яким запропоновано варіанти поділу.

Посилається на те, що відповідачка у своєму відзиві на позов не заперечувала проти виділу Ѕ частки з вищевказаного приміщення, а заперечувала лише факт звернення до неї за таким виділом.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задоволити.

У квітні 2020 року відповідач надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що договір про поділ об`єкта нерухомого майна не укладений з вини позивачки, оскільки у 2017 році відповідачка виступала ініціатором укладення такого договору, однак, позивачка це проігнорувала. Вказує, що предмет спору між сторонами.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Костишин В.М. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача - адвокат Прийдун В.М. апеляційну скаргу визнав частково та пояснив, що відповідачка не заперечує проти задоволення позову, однак, не згідна, щоб на неї було покладено судові витрати в повному обсязі.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином буди повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу від 10 січня 2003 року містить суперечності, оскільки з нього не зрозуміло, що саме було продано позивачкою відповідачці (певну площу належного їй приміщення, чи конкретні приміщення). Крім цього, позивачкою не надано суду доказів того, що їй належить чітко визначена частка у спірному приміщенні, а без чітко визначеної частки у приміщенні не можливо вирішити питання наявності технічної можливості її виділу в натурі. Окрім цього, позивачем не надано суду допустимих доказів того, чи існує технічна можливість виділу приміщень у розмірах та у спосіб, вказаний нею у позовній заяві, оскільки нею не надано суду висновку експерта.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу приміщення через аукціон, укладеного 04 грудня 2001 року в місті Бережани між Фондом комунального майна у Бережанському районі та ОСОБА_1 , який посвідчено завідуючою Бережанської державної нотаріальної контори, Фонд комунального майна у Бережанському районі продав ОСОБА_1. , а остання купила приміщення загальною площею 149 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 , яке належить територіальній громаді м.Бережани на підставі свідоцтва про право власності на нежиле приміщення. Характеристика приміщення наводиться в технічному паспорті, який видається бюро технічної інвентаризації і є додатком до договору. Приміщення знаходиться в 3-х поверховому з підвалом будинку, що під літерою «А» та складає собою:

- приміщення 3-10 пл. 37.5 кв.м.,

- приміщення 3-11 пл. 39.9 кв.м.,

- приміщення 3-12 пл. 8.6 кв.м.,

- приміщення 3-25 пл.11.5 кв. м.,

- приміщення 3-26 пл. 33.0 кв.м.,

- приміщення 3-7 пл.18.5 кв.м.,

а всього - 149 кв.м. нежилої площі (а.с.10).

Відповідно до реєстраційного посвідчення Бережанського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, виданого 19 грудня 2001 року, в цілому приміщення загальною площею 149 м. кв., розташоване у АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу приміщення через аукціон, посвідченого Бережанською держнотконторою 04 червня 2001 року за реєстром № 4671 (а.с.12).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 10 січня 2003 року в місті Бережани, який посвідчено завідуючою Бережанською державної нотаріальної контори, ОСОБА_1. продала, а ОСОБА_2 купила Ѕ (одну другу) частину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме:

- приміщення 3-27 пл. 18.5 кв.м.,

- приміщення 3-11 пл. 39.9 кв.м.,

- приміщення 3-25 пл. 11.5 кв.м.,

- приміщення 3-26 пл. 4.5 кв.м.,

всього нежиле приміщення, що відчужується, складає 74.4 кв.м.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина нежитлового приміщення, загальною площею 149 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.73), а саме:

приміщення 3-27 пл. 18.5 кв.м.,

приміщення 3-11 пл. 39.9 кв.м.,

приміщення 3-25 пл. 11.5 кв. м.,

приміщення 3-26 пл. 4.5 кв.м.

Згідно рішення виконавчого комітету Бережанської міської ради від 25 січня 2017 року №223 ОСОБА_1. надано дозвіл на реконструкцію нежитлових приміщень загальною площею 28.5 кв.м. та загальною площею 37.5 кв.м. на АДРЕСА_3

Рішенням виконавчого комітету Бережанської міської ради №258 від 28 березня 2017 року нежитловому приміщенню загальною площею 149 кв.м. гр. ОСОБА_1. та гр. ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 .

Згідно висновку Бережанського ОК МБТІ від 21 липня 2017 року №162 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна запропоновано варіанти виділу Ѕ нежитлового приміщення, яка належить ОСОБА_1 .

У вказаному висновку зазначено, що ОСОБА_1. фактично користується приміщенням 1-5 площею 10.0 м.кв., приміщенням 1-6 площею 27.8 м.кв., приміщенням 1-7 площею 39.6 м.кв., загальною площею 77.4 м.кв., що становить 51/100 часток; загальна площа збільшена на 2.0 м.кв. у зв`язку із уточненими даними (а.с.29).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Бережанської міської ради № 343 від 26 липня 2017 року офісним приміщенням загальною площею 78 кв. м. гр. ОСОБА_1. на АДРЕСА_1 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с.36).

10 жовтня 2017 року ТзОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» виготовлено технічний паспорт на громадський будинок, а саме: офісні приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.37).

Згідно з експертним звітом від 08 лютого 2017 року до початку реконструкції загальна площа приміщень замовника будівництва ОСОБА_1. становила 77.46 м.кв. Згідно з експлікацією приміщень до плану поверхів громадського будинку АДРЕСА_1 , загальна площа приміщення 1-1 становить 9.7 м.кв., приміщення 1-2 - 28.9 кв.м., приміщення 1-3 - 39.4 кв.м., всього по літері «А» - 78 кв.м. (а.с.38-41)

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Такий висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року справа № 363/928/16-ц.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до статті 119 ЦК України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Тобто, виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Крім того, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи виділ частки, повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Вказане узгоджується з висновком викладеним у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 18 лютого 2020 року справа № 205/7623/16-ц.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за N 774/14041.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-1443цс16 зазначив, що виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно».

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1. просить виділити їй у натурі у власність частку спільного часткового майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: приміщення 1-1 площею 9.7 кв.м., приміщення 1-2 площею 28.9 кв.м., приміщення 1-3 площею 39.4 кв.м., загальною площею 78 кв.м.

Апеляційний суд зазначає, що за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано Ѕ частину нежитлового приміщення на праві спільної часткової власності загальною площею 74.4 кв.м., як зазначено у договорі купівлі-продажу від 10 січня 2003 року та різниця між ідеальною та реальною часткою становить 0.1 кв.м. (149 кв.м. / 2 = 74.5 кв.м.; 74.5 кв.м. за позивачкою та 74.4 кв.м. за відповідачкою).

Відповідно до ч.1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (із змінами, внесеними протоколом №11), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішень у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини» особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»).

Відповідно до п.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року №127, нежитлове приміщення (група нежитлових приміщень) - сукупність нежитлових приміщень, які мають сполучення між собою та окремий вихід на сходову клітку, коридор або земельну ділянку чи прилеглу територію і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з договору купівлі-продажу від 10 січня 2003 року не зрозуміло, що саме позивачкою було продано відповідачці (певну площу належного їй приміщення, чи конкретні приміщення), оскільки із вказаного договору чітко вбачається, що ОСОБА_2 придбала в ОСОБА_1. Ѕ частину належного їй приміщення загальною площею 149 кв.м. При цьому в договорі вказані конкретні приміщення та їх площа (18.5 кв.м. + 39.9 кв.м. + 11.5 кв.м. + 4.5 кв.м. = 74.4 кв.м.)

Також помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що позивачкою не надано суду доказів належності чітко визначеної частки у спірному приміщенні, що унеможливлює її виділ в натурі, оскільки вказане спростовується наявними матеріалами справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що поза належною увагою суду першої інстанції залишилися наступні докази у даній справі:

- висновок Бережанського ОК МБТІ від 21 липня 2017 року №162 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, яким запропоновано варіанти поділу та зазначено, що загальна площа 1/2 частини нежитлового приміщення, яка належить ОСОБА_1. на підставі договору купівлі-продажу через аукціон, посвідченого Бережанською державною нотаріальною конторою 04 грудня 2001 року за № 4671, збільшена на 2 кв.м. у зв`язку із уточненими даними і становить 77.4 кв.м. (а.с.29);

- експертний звіт від 08 лютого 2017 року № 7-011-17- КЧ/ТО Тернопільської філії ТОВ «Будівельно-технічна експертиза» щодо розгляду проектної документації в частині міцності, надійсності та довговічності об`єкту будівництва за робочим проектом, згідно з яким до початку реконструкції площа приміщень, яка підлягає реконструкції, становить 77.46 кв.м.(а.с.38);

- декларацію про початок виконання будівельних робіт - реконструкції нежитлових приміщень під офісні приміщення площею 77.6 кв. м. (реконструкція об`єкта проводиться без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів) від 07 квітня 2017 року (а.с.22-25);

- декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), якою визнано готовим до експлуатації об`єкт площею 78 кв.м., технічний паспорт на офісні приміщення за адресою АДРЕСА_1 , площею 78 кв.м. (а.с.15-21).

За таких обставин, в матеріалах справи містять належні докази щодо технічної можливості виділу частки Ѕ з нежитлового приміщення площею 149 кв. м. і яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1. до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки майна із спільної часткової власності слід задовольнити, оскільки позивачем доведено технічну можливість виділу приміщень у розмірах та у спосіб, вказаний нею у позовній заяві.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким позовну заяву слід задовольнити.

Крім того, в силу положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду з даним позовом, ОСОБА_1. оплатила судовий збір в розмірі 5763.00 грн. (а.с.48, 54).

З акту прийому-передач робіт (надання послуг) від 03 березня 2020 року №YB200303-003 вбачається, що вартість виконання роботи з проведення незалежної оцінки нежитлового приміщення складала 3500 грн. (а.с.156).

При цьому, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, клопотання ОСОБА_1. про відстрочення від сплати судового збору до прийняття рішення у справі задоволено та відстрочено апелянту оплату судового збору в сумі 8644 грн. 50 коп. до ухвалення судового рішення у даній справі.

При вирішенні питання розподілу між сторонами судових витрат колегія суддів приймає до уваги, що обидві сторони фактично не заперечують проти виділення в натурі належної позивачці частки із спільного приміщення та вирішення даного спору є в інтересах обидвох сторін.

Виходячи із наведеного, враховуючи закріплений в ст.11 ЦПК України принцип пропорційності цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що судові витрати слід покласти на сторони в рівних частках.

Таким чином, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1. Ѕ частини витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а саме - 2881 грн. 50 коп., а також Ѕ частину витрат за проведення експертизи в розмірі 1750 грн. Крім того, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1. слід стягнути на користь держави судовий збір за апеляційний розгляд справи в рівних частках - по 4322 грн. 25 коп. з кожної.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - державний реєстратор прав на нерухоме майно Відділу державної реєстрації Бережанської міської ради Тернопільської області, про виділення в натурі частки майна із спільної часткової власності - задовольнити.

Виділити ОСОБА_1 у власність частку у спільному частковому майні в розмірі Ѕ ( літ. А на плані) як окремий об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- приміщення 1-1 площею 9.7 кв.м.,

- приміщення 1-2 площею 28.9 кв.м.,

- приміщення 1-3 площею 39.4 кв.м.,

згідно з технічним паспортом, виданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» 10 жовтня 2017 року, інвентаризаційна справа № 334/17, загальною площею 78 кв.м., припинивши право спільної часткової власності на ціле нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частини витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а саме - 2881 грн. 50 коп., а також Ѕ частину витрат за проведення експертизи в розмірі 1750 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за апеляційний розгляд справи - по 4322 грн. 25 коп. з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 17 серпня 2020 року.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ).

Головуючий

Судді