Провадження № 2/345/49/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2020 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд -

в с т а н о в и в :

ПАТ КБ «Хрещатик» звернувся до суду із вищенаведеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно кредитного договору № 28-ФО-07 від 14.09.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 81000,00 доларів США, з терміном повернення до 31.08.2027 року.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору відповідачка як Позичальник зобов`язалась сплачувати Банку за користування кредитом проценти у розмірі 13% річних.

Крім того, пунктом 5.3.4 кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення повернення основної суми кредиту та відсотків за користування Позичальник повертає Банку основну суму кредиту з врахуванням індексу інфляції та пеню за прострочення повернення кредиту і сплати відсотків у розмірах та порядку передбачених кредитним договором.

Позивач вважає, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 81000,00 доларів США, що підтверджується виписками по особовому рахунку та меморіальним валютним ордером №1 від 14.09.2007.

Однак, через неналежне виконання відповідачкою умов кредитного договору № 28-ФО-07 від 14.09.2007 року виникла заборгованість, яка станом на 01.10.2018 року склала 38336,95 доларів США, що по курсу НБУ станом на 30.09.2018 еквівалентно 1 413 080, 66 грн.,з яких строкова заборгованість за кредитом - 0,00 грн., прострочена заборгованість - 82998,80 грн., заборгованість за процентами - 1 001 870,25 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту -25 238,66 грн. та пеня за несвоєчасну сплату процентів - 302972,94 грн.

29.10.2018 року Банк направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушень № 3/4836, однак на день подання позову ОСОБА_1 не відреагувала на таку вимогу, отже зобов`язання за кредитним договором не виконала.

За наведених обставин, Банк просить стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 1 413 080, 66 грн.

Відповідачка позовних вимог не визнала, подала через представника на позовну заяву відзив, вважає позов необґрунтованим, неправомірним з тих підстав, що зобов`язання за кредитним договором № 28-ФО-07 від 14.09.2007 року припинились у зв`язку з вступом в законну силу рішення Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2013 року у справі №344/953/13-ц. На підставі вказаного рішення суду ПАТ «КБ «Хрещатик» 02.07.2013 року зареєструвало за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була в іпотеці в якості забезпечення зобов`язань по вищезазначеному кредитному договору.

Окрім того, відповідачка вважає також, що зареєструвавши за собою 02.07.2013 року право власності на предмет іпотеки позивач задовольнив свої вимоги по кредитному договору, звернувши стягнення на вказане іпотечне майно, а також вважає не правильним наданий Банком розрахунок суми заборгованості, тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

25.03.2019 року представник відповідача подав клопотання про застосування судом строків позовної давності, яке обґрунтовує тим, що про вказану суму заборгованості у 2933 долари США (тіла кредиту) позивачу було відомо з 30.09.2013 року, тобто з моменту зарахування вартості іпотечного майна в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №28-ФО-07 від 14.09.2007 року.

Оскільки загальний строк позовної давності 3 роки, то право вимоги про стягнення тіла кредиту в даному випадку сплив ще 30.09.2016 року.

Що стосується відсотків за користування кредитом, то вказана сума відсотків нарахована позивачем за 8 років з квітня 2010 року без врахування строку, протягом якого банк мав право звернутись до суду про стягнення відсотків.

Відтак, позовні вимоги про сплату вказаної заборгованості в частині стягнення за період з 01.04.2010 року є такими, що заявлені з пропущенням позовної давності, тобто строку, в межах якого позивач міг звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, як відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, то відповідач просив у позові відмовити повністю.

30.09.2019 року позивач надав заперечення на клопотання відповідачки від 25.03.2019 року, в якому не погоджується з позицією відповідачки та її представника, вважає, що згідно частини 1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням в повному обсязі, а оскільки станом на 2018 рік залишилась непогашена заборгованість за кредитом в сумі 2933,00 доларів США, то на думку позивача тільки задоволення вимог кредитора в повному обсязі є підставою для припинення зобов`язання згідно ст.599 ЦК У.

Крім того, вважає що кредитний договір № 28-ФО-07 від 14.09.2007 року діє до 31 серпня 2027 року, а тому безпідставним є твердження відповідачки про сплив строку звернення до суду.

12 червня 2019 року ухвалою Івано-Франківського міського суду відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України справу передано на розгляд Калуському міськрайонному суду.

19.08.2019 року ухвалою Калуського міськрайонного суду справу прийнято до свого провадження й вирішено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

04 жовтня 2019 року відповідач повторно подав до суду клопотання в порядку Глави 19 ЦК України про сплив позовної давності звернення позивача до суду.

04 жовтня 2019 року ухвалою вищезазначеного суду клопотання представника відповідача про витребування від позивача письмових доказів - задоволено.

21.06.2020 до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача, в якому він звертає увагу суду на той факт, що розрахунок заборгованості станом на 01.09.2018 року, наданий суду позивачем на виконання ухвали суду та виписки по особовому рахунку, не узгоджуються з розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 01.10.2018 року, який був доданий до позовної заяви.

Також, 22.01.2015 року розпорядженням позивача №63/2-71/16 за рахунок резервів банку списано було відповідачці кредиторську заборгованість (тіло кредиту), відсотки за користування кредитом та пеню, й зазначене свідчить про те, що фактично із зазначеної дати по 22.05.2018 року ніякої заборгованості у ОСОБА_1 перед банком не було.

Крім того, у зв`язку з існуючою заборгованістю за вказаним кредитним договором перед позивачем станом на 31.03.2010 року, рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.03.2015 року у справі №344/953/13-ц позов з цього приводу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, і в рахунок її погашення у сумі 698301,47 грн. в тому числі й 576125,79 грн. заборгованості за кредитом, 105850,56 грн. заборгованості по відсотках, 16325,12 грн. пені за прострочення повернення кредиту та відсотків звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищезазначену квартиру, вартістю 693545,00 грн. шляхом визнання за позивачем права власності на це нерухоме майно.

Тобто, виходячи із вказаних обставин, що на той час склались, банк скористався наданим йому ч.2 ст.1050 ЦК України та п.5.2.9 кредитного договору правом і пред`явив до позичальника ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, своїми діями ПАТ «КБ «Хрещатик» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив його позовні вимоги.

Наявність такого судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник - ОСОБА_1 виконала хоч і не в повному обсязі (мається на увазі непогашений на той час залишок тіла кредиту в сумі 2933 доларів США), не є підставою для нарахування процентів та пені на даний час за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому порядку.

Оскільки розгляд справи по суті ще не закінчився, то 30.06.2019 року на адресу суду від відповідача поступило клопотання про долучення до матеріалів справи копії позовної заяви позивача, поданої 09.04.2010 року до Івано-Франківського міського суду, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Хрещатик» 698301,47 грн. заборгованості за кредитним договором №28-ФО-07 від 14.09.2007 року за рахунок «майнових прав» на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , копію розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором та з цього приводу копію заяви позивача про уточнення позовних вимог від 27 березня 2012 р.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить позов задоволит - (Т.1 а.с.173).

Представником відповідача подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів, наведених у відзиві на позов та додаткових письмових поясненнях (Т.2 а.с.149).

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступні обставини справи та правовідносини.

14 вересня 2007 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» (правонаступником прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Хрещатик») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 28-ФО-07 від 14.09.2007 року. Відповідно до пунктів 1.1, 4.1., 4.4 договору банк надав, а відповідачка отримала кредит в сумі 81000,00 доларів США, з процентною ставкою 13 % річних та терміном повернення до 31.08.2027 року - (Т.1 а.с.4-6).

Дана обставина отримання коштів відповідачкою підтверджується також і меморіальним валютним ордером №1 від 14.09.2007 року та випискою по особовому рахунку від 11.12.2018 року на суму 81000,00 доларів США, які містяться в матеріалах справи (Т.1 а.с.15).

В забезпечення виконання зобов`язання вказаного кредитного договору14 вересня 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки (майнових прав), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №698-Д, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 28-ФО-07 від 14.09.2007 року передає, а іпотекодержатель приймає предмет іпотеки у вигляді майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, а у випадку невиконання зобов`язань, забезпечених цією іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок вищезазначеного предмету іпотеки.

09.04.2010 року позивач, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань по вищезазначеному кредитному договору, звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення з неї за цим кредитним договором на користь банку заборгованості в сумі 698301,47 грн. за рахунок майнових прав на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

27.03.2012 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що враховуючи зміну статусу предмету іпотеки, на який просить звернути стягнення, а саме: з об`єкта незавершеного будівництва на завершений будівництвом об`єкт, та з урахуванням того, що в позовній заяві не обраний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, вважав за доцільне уточнити позовні вимоги, та просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 , що становила всього 698 301,47 грн., в тому числі 576 125, 79 грн. заборгованість за кредитом, з них 19790,79 грн. - прострочена, звернути стягнення на предмет іпотеки (зазначену вище квартиру АДРЕСА_1 ) шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

15 березня 2013 року рішенням Івано-Франківського міського суду у справі №344/953/13-ц позовні вимоги задоволено, підставі якого ПАТ «КБ «Хрещатик» 02.07.2013 року зареєструвало за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була в іпотеці в якості забезпечення зобов`язань по вищезазначеному кредитному договору (Т.1 а.с.73-75). Ця обставина підтверджується відомостями із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших від 28.12.2018 року №151504751, що міститься в матеріалах справи.

Як видно з виписки по особовому рахунку за період з 14.09.2007 по 30.09.2018 року датованої 11.12.2018 року в результаті реалізації предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості по вказаному кредитному договору станом на 30.09.2013 року облікувалась заборгованість в сумі 2933 доларів США.

По аналогічній виписці, поданій позивачем на виконання ухвали суду від 04.10.2019 року вказана заборгованість становить уже 2637,53 долари США.

22.01.2015 року, як вбачається із виписок по особовому рахунку, що містяться в матеріалах справи, то розпорядженням банку №63/2-71/16 за рахунок резервів було списано заборгованість по тілу кредиту, відсотки за користування кредитом та пеню.

22 травня 2018 року виходячи з протоколу №95 засідання Кредитного комітету ПАТ «КБ «Хрещатик» рішенням позивача було відновлено нарахування доходів за кредитними договорами, укладеними з фізичними особами, в тому числі й тими, які раніше були списані на підставі визнання заборгованості безнадійною, а також вирішено забезпечити подальший облік кредитних угод, на умовах, визначених кредитними договорами з позичальниками. Цим ж рішенням додатково визначено також і процедуру нарахування відсотків за користування кредитом.

На виконання даного рішення кредитного комітету від 22.05.2018 року позивачем станом на 01.10.2018 року ОСОБА_1 по кредитному договору №28-ФО-07 від 14.09.2007 року й було донараховано 38 336,95 доларів США, які в еквіваленті складають 1 413 080, 66 грн., з яких строкова заборгованість за кредитом - 0,00 грн., прострочена заборгованість - 82998,80 грн., заборгованість за процентами - 1 001 870,25 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 25 238,66 грн. та пеня за несвоєчасну сплату процентів - 302 972,94 грн., що відображено в розрахунку доданого до позовної заяви та виписках по особовому рахунку від 11.12.2018 року.

29 жовтня 2018 ПАТ «КБ «Хрещатик» направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушень № 3/4836, а саме погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором станом на 01.10.2018 року в загальній сумі 1 413 080, 66 грн., які не усунуті по даний час і стали підставою звернення до суду - (Т.1 а.с.16).

П.1.1 кредитного договору №28-ФО-07 від 14.09.2007 року встановлено термін повернення кредиту

Таким чином судом встановлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини за змістом яких, позивач надав грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідачка як позичальник зобов`язувалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, а тому до них слідзастосовувати норми глави 72 Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку».

Вирішуючи даний спір суд виходив з таких мотивів та положень законодавства.

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. П.1.1 кредитного договору №28-ФО-07 від 14.09.2007 року встановлено термін повернення кредиту - 31 серпня 2027 року.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов`язання, за змістом якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка.

Кредитним договором №28-ФО-07 від 14.09.2007 року, зокрема пунктами 5.3.4 та 6.2 передбачена відповідальність за прострочення повернення основної суми кредиту та сплати відсотків за ним, зокрема сплата коштів з врахуванням індексу інфляції, який мав місце у період прострочення, сплата пені за прострочку повернення кредиту та відсотків, передбачених п.6.2.1 і 6.2.2 цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно ст.33 названого Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону, в якій зазначено, правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця, а саме : у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Дана норма закону кореспондується з пунктом 5.2.9 кредитного договору №28-ФО-07 від 14.09.2007 року, в якій передбачено право позивача задовольнити вимоги за рахунок заставленого майна, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Крім того, відповідно до п. 4.1. договору іпотеки (майнових прав) від 14.09.2007 року, якщо в момент настання строку виконання зобов`язань, забезпечених цією іпотекою, вони не будуть виконані, іпотекодаржатель мав право на задоволення своїх вимог за рахунок «майнових прав» або «предмету іпотеки», а пунктом 6.1 даного договору іпотеки передбачав дію цього договору до повного виконання зобов`язань забезпечених цією іпотекою.

Згідно з ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про іпотеку», якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, також визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст.37 названого Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Судом досліджено та підтверджується матеріалами справи, що станом на 31.03.2010 року існувала заборгованість відповідачки за кредитним договором №28-ФО-07 від 14.09.2007 року, а тому ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» скористався своїм правом задовольнити вимоги за рахунок заставленого майна і 09.04.2010 року звернувся з відповідним позовом до Івано-Франківського міського суду про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки - квартири, шляхом визнання за позивачем права власності на неї.

Обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, відноситься до позасудових способів звернення стягнення на іпотечне майно.

Відповідно до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Підтвердженням того, що позивач задовольнив свої позовні вимоги на іпотечне майно шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , є факт державної реєстрації за іпотекодержателем, тобто позивачем права власності на це нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Тобто наслідком порушення відповідачкою зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Проаналізувавши зміст, наявних в матеріалах справи письмових доказів, зокрема позовної заяви від 09.04.2010 року, розрахунку до неї, заяви про уточнення позовних вимог від 27.03.2012 року та рішення Івано-Франківського міського суду у справі № 344/953/13-ц, суд дійшов висновку, що позивач скористався наданим йому ч.2 ст.1050 ЦК України та п.5.2.9 кредитного договору правом та звернувся з позовом до суду про дострокове стягнення кредиту за рахунок заставного майна, самостійно визначивши спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності.

Як видно з позовних вимог та підтверджується розрахунком наданим до позовної заяви від 09.04.2010 року залишок простроченого кредиту станом на 05.03.2010 року становив тільки 19790,79 грн. та нараховані прострочені відсотки - 99489,50 грн., однак позов містив вимоги на загальну суму заборгованості 698 301,47 грн., з яких рахунок по залишку кредиту складав 556 335,00 грн.

Окрім того, суддя Івано-Франківського міського суду ухвалюючи рішення у справі №344/953/13-ц керувався статтею 1050 ЦК і в мотивувальній його частині зазначив, що за змістом ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідком порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що звертаючись до Івано-Франківського міського суду з вищевказаною позовною заявою 09 квітня 2010 року позивач - ПАТ «КБ «Хрещатик» керувався в тому числі статтею 1050 ЦК України, отже звернувся до суду про дострокове стягнення кредиту.

На переконання суду позивач скористався, як вище зазначено, наданим йому ч.2 ст.1050 ЦК України та пунктом 5.2.9 кредитного договору правом і пред`явив до позичальника ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, змінивши цим самим в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання в сторону його зменшення.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості 09.04.2010 року ПАТ «КБ «Хрещатик» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й Івано-Франківський міський суд, який рішенням у вищезазначеній справі № 344/953/13-ц від 15.03.2013 року задовольнив його позовні вимоги.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

З приводу вимоги про сплату процентів за користування кредитом в сумі 1001870,25 грн., пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 25 238,66 грн. та пені за несвоєчасну сплату відсотків в сумі 302972,94 грн. слід зазначити наступне.

Наявність судового рішення Івано-Франківського міського суду від 15.03.2013 у справі №344/953/13-ц про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, на переконання суду, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився та закінчився 09.04.2010 року, тобто з моменту подання позивачем до вказаного суду позовної заяви.

У такому разі положення абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, суд вважає, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами не має домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

В такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (аналогічної правової позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

З`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що поданням позовної заяви до суду 09.04.2010 року позивач скоротив строк кредитування до 09 квітня 2010 року, а тому після його закінчення банк мав право просити стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Тому суд не бере до уваги твердження позивача про те, що кредитний договір №28-ФО-07 від 14.09.2007 року є дійсним до 31.08.2027 року, оскільки воно є хибним.

Також суд не вважає належним і достовірним доказом наявність заборгованості ОСОБА_1 , що міститься в розрахунках позивача, які є в матеріалах справи оскільки вони різняться між собою та викликають сумнів в своїй правильності та достовірності.

З приводу твердження позивача, що ст.36 Закону України «Про іпотеку» стосується виключно позасудового врегулювання спору, суд вважає за доцільне пояснити наступне.

Відповідно до змісту вказаної статті 36 названого Закону після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем).

Судом встановлено та не заперечується сторонами той факт, що на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 15.03.2013 року у справі №344/953/13-ц ПАТ «КБ «Хрещатик» 02.07.2013 року зареєструвало за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була в іпотеці в якості забезпечення зобов`язань по вищезазначеному кредитному договору. Таким чином, зареєструвавши за собою 02.07.2013 року право власності на предмет іпотеки позивач задовольнив свої вимоги по кредитному договору, звернувши стягнення на вказане іпотечне майно.

Відповідно до аналізу практики застосування Верховним Судом положень ч.4 ст.36 Закону «Про іпотеку», суд дійшов висновку, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку кредитор позбавляється можливості звернути стягнення на непогашену частину заборгованості за основним зобов`язанням, оскільки іпотекодержатель самостійно обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, а отже, всі наступні вимоги до боржника є недійсними.

На момент звернення до суду позивачем у 2010 році розуміння суті позасудового і судового способу захисту було відмінним від сьогоднішнього. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності було судовим.

Незважаючи на те, що Верховний Суд шляхом тлумачення ст.36 Закону України «Про іпотеку» дійшов висновку, що такий спосіб є позасудовим способом захисту, на переконання суду в 2010 році позивач самостійно обрав саме такий спосіб захисту свого порушеного права, тобто визначив його як судовий, і це жодним чином не міняє його природи та суті.

Крім того, суд враховує при цьому і ту обставину, що рішення Івано-Франківського міського суду від 15.03.2013 року набрало законної сили і позивачем виконано, що відповідає принципу правової визначеності.

Системний аналіз правових норм та встановлених дійсних обставини справи, дозволяє суду дійти висновку про безпідставність позовних вимог.

Щодо правових підстав застосування позовної давності суд вважає доцільним зазначити наступне.

За правилами ст.256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та 5 ст.261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки статтею 257 ЦК України.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом.

Виходячи з норм ст.ст. 261, 530, 631 ЦК України суд дійшов висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов`язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Відповідно до розрахунків заборгованості позивача, прострочена заборгованість по кредитних зобов`язаннях за кредитним договором № 28-ФО-07 від 14.09.2007 року у відповідачки виникла станом на кінець вересня 2013 року, тобто з моменту зарахування вартості іпотечного майна в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №28-ФО-07 від 14.09.2007 року, а тому позивачу було відомо про несплату кредиту та відсотків за користування ним за період з 10 квітня 2010 по 01 жовтня 2018 року.

Звертаючись 09 квітня 2010 року до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором шляхом задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, позивач скористався правом на дострокове повернення кредиту, тобто змінив строк виконання зобов`язання.

Отже, суд вважає, що саме з цього моменту (з 09 квітня 2010 року) розпочався перебіг строку позовної давності у спірних правовідносинах.

Окрім того, із матеріалів справи не вбачається, що позичальником за вказаний період строк позовної давності переривався шляхом внесення платежів за кредитом, як і відсутні докази наявності інших передбачених законом підстав переривання строку позовної давності.

З даним позовом на адресу суду ПАТ «КБ «Хрещатик», як вбачається з його позовної заяви, звернулось 11.12.2018 року.

І так як з 1 квітня 2010 року минуло більше трьох років, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення коштів за період з 01.04.2010 року є такими, що заявлені з пропущенням позовної давності, тобто строку, в межах якого позивач міг звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, відтак є такими, що не підлягають задов оленню.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2, ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішенням.

Суд, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на те, що суд дійшов до переконання про відмову в задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2-5, 10-13, 76-82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 357 ЦПК України,

р і ш и в :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: