Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.07.2020 Справа №607/29945/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участі секретаря судового засідання Свергун Т.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи Вавріва В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», треті особи на стороні відповідача - управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, ОСОБА_3 про скасування рішення Державного реєстратора Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації в реєстрі прав власності на нерухоме майно від 08 липня 2010 року про реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації, треті особи управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, просить скасувати рішення Державного реєстратора Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 08 липня 2010 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на домоволодіння (частка власності 1/1), що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що весь житловий будинок що знаходиться в АДРЕСА_1 належав дядькові позивача ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 08.12.1967 року, посвідчений Тернопільською міською держнотконторою за реєстром №2-7557. Однак, 19 липня 1982 року дядько подарував позивачу 1/4 частину цього житлового будинку, згідно договору дарування посвідченого нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Кухарською Е.М., у зв`язку із чим в дублікаті реєстраційного посвідчення на будинок від 13.07.1982 року, на звороті нотаріусом зроблено відповідний запис. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті позивач дізнався, що 08 липня 2010 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на весь будинок, незважаючи на те, що ј його частина на підставі договору дарування належить ОСОБА_2 . У зв`язку із наявністю в реєстрі такого запису ОСОБА_2 не може зареєструвати право власності на свою частку будинку, яка йому належить на підставі договору дарування від 19.07.1982 року в державному реєстрі прав власності та розпоряджатися своїм майном.

Відповідач та не скористався своїм правом надати заяви по суті.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 надала суду письмові пояснення, відповідно до яких не заперечує проти задоволення позовних вимог. Звертає увагу, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 мав у власності на підставі договору дарування від 08 грудня 1967 року житловий будинок по АДРЕСА_1 ј частину вказаного будинку на підставі договору від 19 липня 1982 року подарував ОСОБА_2 . Тому, з 19 липня 1982 року та станом 08 липня 2010 року ОСОБА_6 був власником лише ѕ часток будинку.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 березня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судових засіданнях представник позивача позов підтримував, з підстав викладених в ньому.

Представники відповідача в судові засідання не з`являлися, про причину неявки суд не повідомляли.

Представник третьої особи Бортник Т.В. в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріли справи судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до матеріалів спадкових справ, спадкоємцями майна ОСОБА_6 , які прийняли спадщина, у зв`язку із тим, що проживали із спадкоємцем на момент смерті, були його дочка ОСОБА_7 та дружина ОСОБА_8 , однак вони не оформили права власності на спадкове майно.

Після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину прийняла її дочка ОСОБА_7 , яка звернулася із відповідною заявою до нотаріальної контори, однак не оформила свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у строк встановлений законом спадщину прийняли позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які звернулися із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. Свідоцтва про право на спадщину на момент розгляду справи, нотаріусом не видавалися.

Отже, майно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , будуть спадкувати спадкоємці ОСОБА_7 , якими можуть бути її родичі, які прийняли спадщину - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Також, судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 08 грудня 1967 року посвідченого Тернопільською державною нотаріальною конторою за реєстром №2-7557, ОСОБА_9 подарував ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1 . Право власності за ОСОБА_6 було зареєстровано Тернопільським міжміським бюро технічної інвентаризації 09 грудня 1967 року та записано в реєстрову книгу за номером 1778, про що свідчить реєстраційне посвідчення (а.с.46).

Згідно договору дарування від 19 липня 1982 року посвідченого нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-5620, ОСОБА_4 подарував а ОСОБА_2 прийняв в дар ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 . В користування гр. ОСОБА_2 переходить одна кімната зазначена в плані під літерою 2.2. пл. 18,7 кв.м., кухня 2.3. пл. 6,10 кв.м. та коридор 2-1 пл. 3,5 кв.м.

У зв`язку із укладенням договору дарування, на дублікаті реєстраційного посвідчення Тернопільського обласного бюро технічної інвентаризації від 13 липня 1982 року щодо реєстрації житлового будинку за ОСОБА_6 нотаріусом вчинено напис «19 липня 1982 року по реєстру №1-5620, ОСОБА_4 подарував гр. ОСОБА_2 ј частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Як видно із інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.06.2019 року, інформаційна довідка №169102471, 08.07.2010 року в реєстр прав власності на нерухоме майно внесено запис про те, що домоволодіння, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудою по АДРЕСА_1 належить в частині 1/1 на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 08.12.1967 року.

У зв`язку із наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими правами, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_10 від 21 грудня 2019 року №50381090 відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Дослідивши надані суду докази, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково, виходячи із такого.

Отже, як установлено судом, на підставі договору дарування від 19 липня 1982 року посвідченого нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-5620, ОСОБА_4 подарував а ОСОБА_2 прийняв в дар ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до статтей 128, 243 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час укладення договору дарування, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Таким чином, з 19 липня 1982 року ОСОБА_2 прийняв в дар ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 та з цього часу є власником частини будівлі.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України , право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненн я. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд переконаний, що вчинення 08.07.2010 року запису про реєстрацію права власності на цілий будинок за ОСОБА_6 , при тому, що йому на той час належало тільки ѕ частини будинку, порушує право власності позивача розпоряджатися своєю частиною будинку, оскільки він позбавлений можливості зареєструвати право власності на належну йому ј частину будинку в державному реєстрі та відповідно розпоряджатися своїм майном.

Однак, вимога про скасування рішення державного реєстратора є неправильною. Так, рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до реєстру вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18)..

Тому позов підлягає до задоволення частково, в частині скасування запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про те, що домоволодіння, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудою в частці 1 АДРЕСА_2 по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 16, 369, 387, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст. 5, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Скасування запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 08 липня 2010 року про те, що домоволодіння, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудою в частці 1 АДРЕСА_2 по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований в місті порт Коквитлам, провінція АДРЕСА_3 , країна Канада, ІПН НОМЕР_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», 46000, Україна, вул. За Рудкою, 35, місто Тернопіль.

Треті особи:

Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, 46001, м. Тернопіль, бульв. Т.Шевченка, 3;

ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 .

Головуючий суддяВ. М. Позняк