Ухвала

07 липня 2020 року

м. Київ

справа № 754/11869/19

провадження № 61-9631ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у м. Києві, подану в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про забезпечення повернення малолітніх дітей до Португальської Республіки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Головне територіальне управління юстиції у м. Києві звернулося до суду в інтересах ОСОБА_1 з зазначеним вище позовом.

Свої вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Батьки дітей перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2010 року. Шлюб між подружжям ОСОБА_1 було розірвано рішенням Деснянського райсуду м. Києва від 30 березня 2015 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2015 року .

Від народження діти мають громадянство Сполучених Штатів Америки.

У лютому 2015 року подружжя ОСОБА_1 вирішило разом з дітьми переїхати на постійне місце проживання до Португальської Республіки, де придбало житлову нерухомість, а саме чотирикімнатну квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 .

Право проживання позивача у Португальській Республіці підтверджується карткою резидента № НОМЕР_1 з правом її продовження.

Постійне проживання дітей у Португальській Республіці після переїзду підтверджується довідками про резиденцію від 17 липня 2019 року, в яких зазначено, що діти законно проживають в Португалії на постійній основі з 11 вересня 2015 року по 11 вересня 2020 року.

У подальшому резиденція Португальської Республіки підлягала продовженню. З 13 липня 2015 року по 26 вересня 2017 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з громадянином Португалії ОСОБА_10 .

Після розірвання шлюбу з заявником та у період перебування ОСОБА_2 у новому шлюбі колишнє подружжя з дітьми продовжувало проживати в Португалії за адресою постійного місця проживання та спільно приймало участь у вихованні дітей.

Наприкінці 2017 року всупереч раніше узгодженим планам та усталеному способу організації життя в Португалії відповідачка ОСОБА_2 вивезла дітей з Португалії з метою їх подальшого незаконного утримання в Україні без згоди їх батька. Було перервано навчання, виховання та відвідування малолітніми дітьми додаткових секцій у звичному середовищі проживання. Різко змінено спосіб організації життя дітей, їх життєвий ритм, розклад дня, умови проживання, звичне коло спілкування, що не могло не відобразитися на їх психологічному стані.

22 травня 2019 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, надійшла заява ОСОБА_1 про сприяння поверненню дітей до Португальської Республіки.

У заяві зазначена інформація про місцеперебування ОСОБА_2 разом із дітьми у м. Києві.

Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у м. Києві на підставі довіреності скаржника звернулося до ОСОБА_2 з метою роз`ясненням положень Конвенції 1980 року та отримання пояснень щодо згоди на добровільне повернення дітей до Португальської Республіки.

07 червня 2019 року під час проведення співбесіди у Головному територіальному управлінні юстиції в м. Києві ОСОБА_2 була ознайомлена з заявою ОСОБА_1 та було їй запропоновано мирно вирішити ситуацію, що склалася.

З вересня 2018 року ОСОБА_2 перешкоджає будь-якому спілкуванню дітей з їх батьком, не відповідає на телефонні дзвінки, ігнорує будь-які спроби заявника владнати ситуацію, отримати інформацію про стан здоров`я малолітніх дітей, умови проживання та інші обставини життя дітей.

Враховуючи викладене, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві просило суд визнати утримання ОСОБА_2 на території України малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 незаконним; повернути малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до постійного проживання в Португальську Республіку.

Крім того, просило суд, у разі невиконання судового рішення про повернення дітей у добровільному порядку зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітніх дітей їх батьку ОСОБА_1 для забезпечення повернення дітей в Португальську Республіку, поклавши на нього витрати пов`язані з їх поверненням.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, у задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у м. Києві, поданого в інтересах ОСОБА_1 відмовлено.

26 червня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 подало касаційну скаргу, що надійшла 01 липня 2020 року, в якій заявник просить суд рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року скасувати, й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що до переїзду в Україну, діти постійно проживали в Португалії.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що рішення про переїзд до Португалії приймалося ними з ОСОБА_2 спільно, однак рішення про вивезення дітей в Україну вона прийняла одноособово.

Він не надавав своєї згоди на вивезення дітей в Україну, зараз ОСОБА_2 створює перешкоди йому у спілкуванні з дітьми та налаштовує їх проти батька.

На думку скаржника ОСОБА_2 не довела, що дітям комфортно жити в Україні.

Відповідно до наданих ОСОБА_2 документів старша дочка ОСОБА_3 двічі змінювала школу, допускає багато пропусків занять, які не підтверджуються медичними довідками. Молодша дочка ОСОБА_4 відвідувала садочок дуже рідко, після досягнення шестирічного віку не була зарахована до школи. Тому вважає, що повернення дітей до Португалії відповідає інтересам малолітніх дітей.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Згідно із частиною восьмою статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 405/2584/17, від 12 червня 2019 року у справі № 234/17176/17 та від 05 лютого 2020 року у справі № 521/16839/18, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга Головного територіального управління юстиції у м. Києві, поданого в інтересах ОСОБА_1 подана у передбачений статтею 390 ЦПК України строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням вище наведеного касаційне провадження у цій справі необхідно відкрити.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

Відповідно до підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину

Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України та Законом № 540-IX, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про забезпечення повернення малолітніх дітей до Португальської Республіки за касаційною скаргою Головного територіального управління юстиції у м. Києві, подану в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року.

Витребувати з Деснянського районного суду м. Києва вищезазначену цивільну справу № 754/11869/19.

Надіслати іншим учасникам справи копію касаційної скарги та додані

до неї документи, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою та змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, але який не може перевищувати десяти днів з дня закінчення строку дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

До відзиву необхідно додати докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара