Ухвала

14 липня 2020 року

м. Київ

справа № 185/9796/18

провадження № 61-9983ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання неправомірними дії щодо нарахування заборгованості з оплати за надання послуг централізованого опалення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» (далі - КП «Павлоградтеплоенерго»), в якому просила визнати неправомірними дії щодо нарахування заборгованості з оплати за надання послуг централізованого опалення, які надавались квартирі АДРЕСА_1 до 18 липня 2018 року, - дати укладання договору між нею, ОСОБА_2 та колишнім власником ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовувала тим, що позивачі стали власниками вказаної квартири 18 липня 2018 року за договором дарування, за яким до них не перейшов обов`язок сплачувати борги за опалення колишнього власника квартири. Тому нарахування заборгованості у розмірі 34 303,60 грн, яку допустив колишній власник квартири, є неправомірним.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що особистий рахунок 1?10344А025 відкритий за адресою: квартира АДРЕСА_1 , є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і нарахування, списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача. Відображення на особовому рахунку відомостей про наявність заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги не можна вважати неправомірними діями відповідача, так як позивач та її син є власниками квартири з 18 липня 2018 року, але до цієї дати ОСОБА_1 користувалась наданими послугами та відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» як дієздатна особа, яка проживала та зареєстрована у житлі споживача, користувалася нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами, та відповідно несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово- комунальних послуг. Зазначену заборгованість не можна вважати заборгованістю лише колишнього власника, за послуги, які були отримані колишнім власником житла, тобто сумою, яка підлягає перерахунку відповідно до пункту 6 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», як послуга яка не надавалась.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 34 303,60 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250=525 500 грн).

Отже, зазначена справа як справа про захист прав споживачів з відповідною ціною позову є малозначною відповідно до вимог закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе констатувати, що ця справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені випадки, як і на докази на їх підтвердження.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , до Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання неправомірними дії щодо нарахування заборгованості з оплати за надання послуг централізованого опалення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний