г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4951/19
Номер провадження 2/213/583/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Нестеренка О.М.

секретар судового засідання - Шрам В.А.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Маламуж С.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО - ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, 207 812,00 грн. без утримання податків та зборів, посилаючись на те, що вона є дружиною померлого ОСОБА_4 , який працював на підприємстві АТ «Південний ГЗК» у період з 03.12.1982 року по 06.01.1993 року. Смерть її чоловіка сталася внаслідок нещасного випадку, який відбувся з ним 26 грудня 1982 року під час виконання трудових обов`язків при вивантаженні запасних частин з кузова електрокари, про що складено Акт № 35а від 27.12.1982 року. В результаті нещасного випадку чоловік отримав тяжку черепно - мозкову травму, у зв`язку з чим був вимушений постійно лікуватися. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Причиною смерті зазначено наслідок перенесення черепно - мозкової травми (1982р.) у вигляді посттравматичного арахноінцефаліту.

Позивач зазначає, що втрата чоловіка призвела до сильного душевного болю та глибоких моральних страждань, нервового потрясіння, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу та психологічному дискомфорті. Усвідомлення того, що її життя могло б скластися по іншому, якщо б чоловік не помер, завдає їй ще більшого душевного болю та моральних страждань. Смертю чоловіка позивачу завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 44 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року, тобто у розмірі 207 812,00 грн. Вважає, що зазначений розмір моральної шкоди відповідає принципам розумності, виваженості і справедливості та буде еквівалентним моральним стражданням, завданим їй смертю чоловіка.

Ухвалою від 21.12.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вважає, що обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу смертю її чоловіка, має бути покладений саме на АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», як на роботодавця.

Відповідач згідно з нормами ЦПК України подав відзив на позовну заяву, який представник у судовому засіданні підтримала, проти позову заперечує, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Зазначила, що чоловік позивача - померлий ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 03.12.1982 по 06.01.1993. Під час виконання трудових обов`язків 26.12.1982, з причин необережності при вивантаженні запасних частин з кузова електрокари він спіткнувся та вдарився головою об борт електрокари. Згідно Акту №35а про нещасний випадок на виробництві від 27.12.1982, причина нещасного випадку - необережність потерпілого при вивантаженні запасних частин в зимовий період року. Не погоджується з думкою Позивача, яка вважає, що право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у неї виникло внаслідок настання смерті її чоловіка, оскільки причинно-наслідковий зв`язок смерті з отриманим раніше каліцтвом або ушкодженням здоров,я повинен підтверджуватись висновками відповідних медичних закладів. Однак до позовної заяви не додано жодних документів, які б свідчили про такий зв`язок. Відповідач вважає, що зроблений запис про причину смерті у свідоцтві про смерть також не свідчить про цей зв`язок. Також зазначає, що при відшкодуванні моральної шкоди необхідно встановити винні дії відповідача. Вважає також, що ненадання доказів свідчить про відсутність одразу двох елементів, які згідно з ч.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають доведенню - наявність факту заподіяння вини та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Крім того, зазначає, що події, які стали підставою звернення позивача до суду, мали місце до 01.09.2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, а тому до вказаних правовідносин не може бути застосовано вимоги діючого ЦК України. Відповідно до норм ЦК УРСР в редакції 1963 року, в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, або на день його смерті мали право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Позивачем до позовної заяви не додано жодних доказів на підтвердження факту перебування на утриманні померлого. Вищезазначене свідчить про те, що для відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, відсутні правові підстави, оскільки вину АТ «ПІВДГЗК» у заподіянні такої шкоди позивачу та протиправність діяння підприємства у визначеному законом порядку не встановлено, а позивачем не доведено наявності моральної шкоди, тому є підстави стверджувати, що причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням відповідача - відсутній. Щодо розміру моральної шкоди, представник відповідача зазначила, що мають бути враховані вимоги розумності і справедливості. Вважає, що зазначена позивачем сума моральної шкоди є необгрунтованою, оскільки жодних медичних документів про розлади її здоров`я, пов`язані з психічним станом позивача, до позову не долучено, не зазначено та не доведено у чому саме полягають її моральні страждання. Тобто позивач викладає лише позовні вимоги, але доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку вона посилається, - не додає. За таких обставин, представник відповідача вважає, що АТ «ПІВДГЗК» є неналежним відповідачем у справі, а отже, вимоги позивача щодо сплати їй моральної шкоди у зв`язку зі смертю її чоловіка є такими, що не підлягають задоволенню.

Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: «протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні».

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є дружиною померлого ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу /а.с.9/.

Згідно з записами у трудовій книжці, ОСОБА_4 працював на підприємстві відповідача з 03.12.1982 по 06.01.1993 /а.с.15-19/.

Відповідно до Акту форма Н-1 № 35а про нещасний випадок на виробництві від 27.12.1982 нещасний випадок відбувся 26 грудня 1982 року в Аглоцеху електромайстерні з електрослюсарем 4 розряду ОСОБА_4 , який при виконанні робіт по вивантаженню вібраторів з кузова електрокари спіткнувся та вдарився головою об борт електрокари. Причиною нещасного випадку зазначено: необережність потерпілого при вивантаженні запасних частин у зимовий період року. Звільнений від роботи з 27.12.1982 року по 9.01.1983 року. ЛФТ довідка № 142-12. Діагноз: забій голови /а.с.11-14/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджено копією відповідного свідоцтва. Причина смерті: наслідок перенесеної черепно-мозкової травми (1982р.) у вигляді посттравматичного арахноінцефаліту /а.с.10/.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Враховуючи зазначені положення законів, суд вважає, що підприємство повинне забезпечувати своїм працівникам безпечні та здорові умови праці, за яких факт настання смерті потерпілого був би неможливим, та вважає доведеним, що саме з вини роботодавця (на цей час - АТ «ПІВДГЗК») - Відповідача у справі, яким порушувались норми з безпеки праці та не забезпечувались безпечні умови праці, чоловік позивача отримав травму голови, що підтверджується Актом форми Н-1 № 35а про нещасний випадок на виробництві та внаслідок чого згодом помер.

Суд критично ставиться до заперечень представника відповідача щодо відсутності вини підприємства у смерті чоловіка позивача, оскільки травму він отримав при виконанні трудових обов`язків, підприємство не забезпечило останньому безпечні умови праці. Також суд не приймає доводи відповідача стосовно того, що позивачем не доведено факт перебування на утриманні померлого, оскільки на час смерті чоловіка їх спільній дитині було два роки, позивач була тимчасово непрацездатною і разом з малолітньою дитиною знаходилася на утриманні чоловіка.

Суд також не погоджується із позицією відповідача про те, що причинно-наслідковий зв`язок смерті чоловіка позивача з отриманим раніше ушкодженням здоров`я на підприємстві відповідача не підтверджено висновками відповідних медичних закладів, з огляду на те, що згідно з Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 124 від 03.07.1995, чинною на час смерті чоловіка позивача, встановлення причинно-наслідкового зв`язку підтверджується медичними закладами, тому вважає, що свідоцтво про смерть чоловіка позивача - ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 від 23.11.1995 є документом, що підтверджує причинно - наслідковий зв`язок смерті останнього з отриманим раніше ушкодженням здоров`я на підприємстві відповідача.

Отже, суд вважає, що моральна шкода, завдана смертю працівника відшкодовується членам його сім`ї роботодавцем у разі невиконання ним вимог нормативних документів з охорони праці в частині створення на робочих місцях безпечних умов праці.

При цьому суд враховує, що правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди між позивачем та відповідачем виникли до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до положень діючої на момент смерті чоловіка позивача статті 440-1 ЦК УРСР (1963р.) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Таким чином, ст.440-1 ЦК УРСР (1963р.) встановлює загальні підстави відшкодування моральної шкоди, й відсутність законодавчого визначення права конкретної особи на її отримання за умови доведення її завдання, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Судом встановлено, що смертю чоловіка, пов`язаною з нещасним випадком на виробництві, наслідком якого стало ушкодження здоров`я, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що вона у віці 27 років втратила близьку людину, годувальника сім,ї, на утриманні якого знаходилась разом з дворічним сином. Після смерті чоловіка позивач перебуває у нервовому стані, адже думки про доволі ранню, передчасну смерть останнього не покидають її навіть тепер. Відчуття того, що її чоловіка вже не повернути до життя, постійно пригнічує позивача, що негативно позначається на її психічному та моральному стані. Факт смерті чоловіка беззаперечно свідчить про те, що позивач відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру.

Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним факт спричинення чоловікові позивача шкоди здоров`ю відповідачем, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винною поведінкою відповідача та настанням смерті потерпілого, а звідси й завдання позивачу моральної шкоди.

Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди у позивача суд відхиляє, оскільки сам факт втрати близької людини веде до висновків про наявність моральних страждань, що в свою чергу входить до поняття моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду, будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Позивачу завдано моральну шкоду, оскільки вона втратила чоловіка, на той час у неї залишився малолітній син, який залишився без піклування, матеріальної та моральної підтримки батька. Факт смерті чоловіка позивача беззаперечно свідчить про те, що вона відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру. Отже, суд вважає, що факт моральних страждань позивача є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування.

При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує глибину фізичних і душевних страждань позивача, те, що ці страждання у неї довічні, що сама по собі смерть рідної людини є для його рідних невиліковною психологічною травмою, та ступень вини відповідача. Також суд враховує, що причинами нещасного випадку визначено необережність постраждалого при виконанні роботи, що встановлено актом форми Н-1.

Суд виходить з засад розумності, виваженості та справедливості відповідно роз`яснень, викладених в п.9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, згідно з якими моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, і вважає, що буде справедливою, відповідати обставинам справи, та моральним стражданням, зазнаним позивачем, сума 180 000 грн.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а тому, враховуючи, що позивач від сплати судового збору звільнений, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 1% від стягнутої суми - 1800,00 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.3, 43, 46 Конституції України, ст.13 Закону України «Про охорону праці», ст.440-1 ЦК УРСР (1963), ст.153 КЗпП України, ст.ст. 81, 141, 228-229, 247, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО - ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника - задовольнити частково.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО - ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на відшкодування моральної шкоди 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО - ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», , на користь держави судовий збір у розмірі 1800 (одна тисяча вісімсот) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано, або якщо апеляційну скаргу подано, то після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з наступного дня після закінчення строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО - ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» - 50026, м. Кривий Ріг.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 15 липня 2020 року.

Повний текст рішення складено 17 липня 2020 року.

Суддя О.М. Нестеренко