Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.07.2020 Справа №607/41/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливки Л.М.

за участі секретаря судового засідання Гнатів Ю. П.

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість за договором позики у розмірі 85000 гривень, 3% річних за користування чужими коштами у сумі 538 гривень, інфляційні втрати у розмірі 1194,17 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 16 квітня 2019 року позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 85000 гривень, які відповідач зобов`язався повернути у строк до 15 вересня 2019 року, про що власноручно написав розписку. Вказана розписка написана у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак, по даний час, відповідач не повернув позичену згідно розписки суму грошових коштів.

З цих підстав, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 85000 гривень, 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання, зокрема з 16 вересня 2019 року по 02 грудня 2019 року, що становить 538 гривень, втрати від інфляції за період із 16 вересня 2019 року по 19 листопада 2019 року у сумі 1194,17 гривень, а також понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень. За вказаних обставин просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2020 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 до суду не подавав.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Вітів В.А. подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, у якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав.Відзиву на позов не подавав.

Виклик відповідача здійснювався шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада України».

За вказаних обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Відповідно до розписки від 16 квітня 2019 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 85000 гривень терміном на 5 місяців до 15 вересня 2019 року.

Вказана розписка написана ОСОБА_2 та містить його власноручний підпис, а також підписи свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно викладених у позові обставин, відповідач не виконав свої зобов`язання за розпискою.

Як убачається із матеріалів цивільної справи, 23 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 письмову претензію, у якій повідомив відповідача про необхідність повернути суму позичених коштів у розмірі 85 000 гривень в десятиденний термін з моменту отримання повідомлення, а у випадку невиконання претензії повідомлено про намір звернутися до суду із позовом про стягнення боргу у примусовому порядку , а також 3% річних за час прострочення зобов`язання та втрат від інфляції, а також судових витрат.

Однак, вказана претензія залишилась невиконаною відповідачем.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, сума неповернутих відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів згідно розписки у розмірі 85 000 гривень підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно із ч. 2 ст. 526 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а таож трки проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно наданого стороною позивача розрахунку, 3% річних від простроченої суми боргу за період із 16 вересня 2019 року по 02 грудня 2019 року становить 538 гривень та втрати від інфляції за період із 16 вересня 2019 року по 19 листопада 2019 року становлять 1194,17 гривень.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів на спростування зазначених у позові обставин.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 86732,17 гривень з яких: 85000 гривень сума боргу, 538 гривень 3% річних за користування чужими коштами та 1194,17 гривень інфляційні втрати.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу:

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч.2 ст.137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Із матеріалів цивільної справи убачається, що 16 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Андрія Кукурудзи» було укладено договір про надання правничої допомоги №16-1/09/19.

Факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 гривень підтверджується Рахунком №16-1/09/19 до договору про надання правничої допомоги №16-1/09/19 від 16 вересня 2019 року; випискою АТ «ПриватБанк» від 06 грудня 2019 року про оплату послуг за договором №16-1/09/19 та Актом про прийняття-передачу наданих послуг згідно Договору про надання правової (правничої допомоги) №16-1/09/19 від 16 вересня 2019 року.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що вимоги про стягнення із відповідач витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, із відповідача слід стягнути суму судового збору у розмірі 867,32 гривень.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 280, 281, 282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 86732,17 (вісімдесят шість тисяч сімсот тридцять дві) гривні 17 копійок, з яких: 85000 гривень сума боргу, 538 гривень 3% річних за користування чужими коштами та 1194,17 гривень інфляційні втрати.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 867,32 гривень судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 гривень .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 13 липня 2020 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 : останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка