справа № 756/4341/20 головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.
провадження № 22-ц/824/8396/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 10 квітня 2020 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного виконавця округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича про визнання права власності на майно, зняття арешту та заборону відчуження,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , Приватного виконавця округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича про визнання права власності на майно, зняття арешту та заборону відчуження. Разом із позовом до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій просить в порядку ст. 149, 150 ЦПК України вжити заходів забезпечення цивільного позову, а саме: зупинити продаж арештованого майна, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 та заборонити вчиняти будь-які дії з її відчуження, включаючи заборону проводити торги, заборону видавати протокол торгів, заборону складати акт приймання - передачі майна. Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10 квітня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити заяву. При цьому, апелянт посилається на те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Вказує, що проживає в квартирі сама, вказаний вид забезпечення позову відповідає п.5 ч.1 ст. 150 ЦПК України, є співмірним, та не порушує права інших осіб.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

28.05.2020 року до суду надійшов відзив приватного виконавця округу м. Києва, Телявського Анатолія Миколайовича , згідно якого вважає апеляційну скаргу необгрунтовною, та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що позивач не довела, що її права та інтереси можуть бути порушені в результаті незадоволення заходів забезпечення позову та яким чином невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Обраний апелянтом вид забезпечення позову вважає таким, що не є співмірним із заявленими вимогами.

В судовому засіданні представник приватного виконавця округу м. Києва Телявського А .М., адвокат Коваленко Т.А. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій з відчуження нерухомого майна та проведення торгів є суттєвим обмеженням власника, право власності якого набуто за підстав, незаконність яких на момент подання позовної заяви та вирішення питання про забезпечення позову не встановлена. Обраний представником вид забезпечення позову, не є співмірним з заявленими вимогами, оскільки може впливати на права, свободи та інтереси інших осіб, які до участі у справі не долучені.

Колегія суддів з вказаним висновком в повній мірі погодитися не може, враховуючи наступне.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції такими, що не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки суд не врахував, що позивачем подано позов про визнання права власності на спірне майно і про зняття з нього арешту, приватним виконавцем оголошено продаж спірного арештованого майна, тому існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення обраний позивачем вид забезпечення позову - в частині «зупинення продажу арештованого майна» є співмірний із предметом позову та відповідає п.5 ч.1 ст. 150 ЦПК України.

Інші вимоги заявника щодо забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії з відчуження, включаючи заборону проводити торги, заборону видавати протокол торгів, заборону складати акт приймання - передачі майна, колегія суддів вважає не обґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам п.5 ч.1 ст. 150 ЦПК України на підставі якої заявник звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, а тому не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог заяви про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 10 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Зупинити продаж арештованого майна, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині у задовленні заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура