КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 липня 2020 року місто Київ

Справа № 754/16183/16

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва, у складі судді Клочко Інни Василівни, від 27 січня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , державний виконавець Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вахрушева Рада Миколаївна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеною скаргою. Просила визнати неправомірними дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Вахрушевої Р.М. Закінчити виконавче провадження ВП №59788739 від 14 серпня 2019 року про зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у володінні, користуванні та розпорядженні належною частиною 37/100 квартири АДРЕСА_1 та надати від вказаної квартири ключі на підставі фактичного виконання в повному обсязі до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Скасувати постанову Деснянського районного відділу ДВС про відкриття провадження від 14 серпня 2019 року № 59788739.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовлено.

ОСОБА_1 з вказаною ухвалою суду не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила скасувати ухвалу районного суду та винести нове рішення яким задовольнити заяву повністю. Вважала, що судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, існує невідповідність висновків суду обставинам справи.

Інші учасники справи судове рішення не оскаржили та відзиву на апеляційну скаргу не подали, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджало перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог діючого законодавства, а ОСОБА_1 не довела, що нею рішення суду до відкриття виконавчого провадження було виконано у добровільному порядку.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погодилася, оскільки він відповідає та узгоджуються з вимогами закону і матеріалам справи.

З матеріалів справи вбачається, та судом встановлено таке.

11 грудня 2017 року Деснянським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй частиною 37/100 квартири АДРЕСА_1 , та надати ключі від даної квартири.

На виконання вказаного рішення суду 08 серпня 2019 року Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист (дублікат) №754/16183/16-ц.

14 серпня 2019 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Танащук О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) № 754/16183/16-ц, виданого 08 серпня 2019 року Деснянським районним судом міста Києва.

У постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 8 346 грн та витрат на проведення виконавчих дій, а також про необхідність виконання боржником рішення суду протягом десяти робочих днів.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку.

Відповідно до положень частини 5 статті 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню) ( ч. 6 ст. 26 Закону).

З наведеного на думку колегії суддів всупереч тверджень апелянта, під час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції, про те, що під час прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець Вахрушева Р.М. діяв у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження" колегія суддів вважає обгрунтованим та мотивованим.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в скарзі на те, що судове рішення виконано в добровільному порядку, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Не зважаючи на твердження ОСОБА_1 її заява надана Деснянському районному відділу державної виконавчої служби міста Києва та додаток до неї про фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом не свідчить.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого скаржником доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Інші доводи апеляційної скарги свідчать про помилкове тлумачення скаржником положень процесуального законодавства, а тому також не можуть бути підставою для задоволення скарги.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тому, апеляційну скаргу заявника слід залишити без задоволення, а ухвалу районного суду - без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 268, п. 1) ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 09 липня 2020 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура