ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року

м. Харків

Справа № 645/5101/18

Провадження № 22-ц/818/3008/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Білика Володимира Віталійовича на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 13 січня 2020 року, ухвалене суддею Єжовим В.А., -

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати її особистою приватною власністю 1/3 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона та відповідач є громадянами Російської Федерації, переїхали у 2002-2003 роках та знаходяться на території України по теперішній час згідно з посвідкою на постійне проживання.

З 16.08.1985 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі 09.12.2003 подружжям було придбано 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

06.08.2003 позивач з іншими співвласниками продала належну їй на праві приватної власності квартиру в м.Усть-Ілімськ Російської Федерації за 280000 рублів. Частина позивача склала 1/3 від вищесказаної суми - 93333 рублів. Після продажу квартири позивачка переїхала на постійне місце проживання в Україну. Обмінявши гроші, отримані за продану квартиру на гривню (офіційний курс НБУ до гривні на 01.12.2003 складав за 10 рублів - 1,81 гривень) отримала 16893 грн.

Саме за ці грошові кошти було придбано 1/3 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та оформлено на ім`я відповідача.

В добровільному порядку домовитися про визнання права власності за позивачкою на спірне майно - 1/3 частку домоволодіння, відповідач відмовився.

Позивач зазначає, що оскільки нерухоме майно придбано за її особисті кошти, то воно не може вважатися спільною власністю подружжя, а є її особистою приватною власністю.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 13 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна - 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час виникнення права власності на нерухоме майно - домоволодіння, що є предметом спору, законодавством не було передбачено визнання права особистої приватної власності дружини, чоловіка у разі придбання майна за кошти, які належали їй, йому особисто. Джерело походження коштів, за які було придбано майно під час шлюбу, не впливає на визначення такого майна як спільної сумісної власності подружжя. Наявність шлюбного контракту, який би встановлював інші положення, ніж передбачені Кодексом про шлюб та сім`ю України в частині визначення належності майна, придбаного сторонами під час перебування у шлюбі, сторонами не доведено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Білик В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що право власності на спірне майно було зареєстровано 28.01.2004 року, тому до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство, яке почало діяти з 01.01.2004 року.

Крім того, розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про порушення права позивача відповідачем, який не визнає право власності ОСОБА_1 на частину домоволодіння. Але у позові відмовив повністю.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що спірні правовідносини виникли у 2003 році, а тому повинні регулюватися нормами чинного на час їх виникнення законодавства, зокрема Кодексом про шлюб та сім`ю УРСР (України) та ЦК України 1963 року.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що з 16.08.1985 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, зареєстрованому у відділі РАГЗ виконкому Артемівської міськради Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 виданим 16.08.1985, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис №549 (а.с.8).

Відповідач ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації та з 2002 року постійно проживає на території України, з 21.05.2003 по 21.07.2004 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . З 27.07.2004 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_2 (а.с.7).

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою Росії, у 2003 року приїхала в Україну, з 27.07.2004 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_5 (а.с.6).

06.08.2003 позивачем ОСОБА_1 із співвласниками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було продано належну їм квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , за 280000 рублів, що підтверджується договором купівлі-продажу жилої квартири від 06.08.2003 та актом прийому-передачі до нього (а.с. 11,12).

Під час перебування у шлюбі 09.12.2003 відповідачем ОСОБА_2 за 11000 грн. було придбано 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння від 09.12.2003 посвідченим державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Заікіною Л.В. (а.с.9)

Право приватної власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за відповідачем в КП «Харківське міське БТІ» 28.01.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначала, що 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 було придбано за її особисті кошти, отримані від продажу квартири в місті Усть-Ілімськ Російської Федерації, проте відповідач у добровільному порядку визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно відмовляється.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Власник майна, згідно статті 392 ЦК, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За приписами до ч.1 ст. 496 ЦПК України іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.5 ст.27 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах правовідносини подружжя, що стосується їх нерухомого майна, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Положеннями ч.1 ст.38 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах встановлено, що право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Питання про те, яке майно є нерухомим, вирішується відповідно до законодавства країни, на території якої знаходиться це майно.

Правовий режим майна, набутого подружжям за час шлюбу встановлено ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а саме придбання частини домоволодіння АДРЕСА_1 ), згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

До роздільного майна подружжя (майна, що є власністю кожного з них) за ст.24 цього Кодексу відноситься: майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування; речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Згідно ч.4 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України правила статей 22, 24, 25, 26 застосовуються у тому разі, якщо шлюбним контрактом не встановлені інші положення.

Наявність шлюбного контракту, який би встановлював інші положення, ніж передбачені Кодексу про шлюб та сім`ю України в частині визначення належності майна, придбаного сторонами під час перебування у шлюбі під час судового розгляду встановлено не було.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно з урахуванням положень Кодексу про шлюб та сім`ю України є спільною сумісною власністю подружжя, а джерело походження коштів, за які воно було придбано не змінює його статусу та не дає підстав для визнання права приватної власності на нього за позивачем.

Посилання ОСОБА_1 в позовній заяві на положення п.3 ч.1 ст.57 СК України, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є безпідставним, оскільки Сімейний Кодекс України набрав чинності 01.01.2004 року, а договір купівлі продажу частини домоволодіння було укладено у грудні 2003 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що хоча договір купівлі продажу і було укладено 09.12.2003 року, проте державну реєстрацію права власності було здійснено у січні 2004 року, на висновки суду не впливають.

За змістом ч.1 ст.128 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ст.227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами.

Згідно п.1.2. цього Тимчасового положення державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Зазначеним нормативним актом передбачено державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, право власності на житловий будинок в даному випадку виникло саме з моменту нотаріального посвідчення договору. Саме з цим законодавець пов`язує дійсність договору.

До часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Також колегія суддів відхиляє і посилання в апеляційній скарзі на те, що суд, встановивши право позивача на частку в спірному майні, що є спільною сумісною власністю подружжя повністю відмовив у позові.

Із змісту матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у позовній заяві ставить питання про визнання за нею особистого права приватної власності на майно, придбане у шлюбі, заперечуючи тим самим те, що воно є спільною спільною сумісною власністю подружжя.

Отже , вказані вимоги є взаємовиключними, позов про визнання права власності на частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 не заявляла.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - Білика В.В. без задоволення, а рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 13 січня 2020 року -без змін.

Питання про розподіл судових витрат колегія суддів вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України та залишає витрати по сплаті судового збору за позивачем.

Керуючись ст. 141, 367, 368, ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білика Володимира Віталійовича - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 13 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І.В. Бурлака

А.В.Котелевець