Справа № 169/174/20 Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р. К.
Провадження № 22-ц/802/748/20 Категорія: 39 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позов мотивує тим, що 09.12.2016 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого йому надано кредит в розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач надав згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. Взяті на себе зобов`язання за укладеним договором ОСОБА_1 не виконав. Станом на 20 січня 2020 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 19122, 29 грн і складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 12712, 20 грн, заборгованості за процентами за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України 1650, 12 грн, пені 3373, 19 грн, судових штрафів 500 грн (фіксована частина), 886, 78 грн (процентна складова). Просить стягнути з відповідача в свою користь суму заборгованості в розмірі 19122, 29 грн та судові витрати в розмірі 2102 грн.

Заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 13 травня 2020 року позов АТКБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТКБ «ПриватБанк» 12050 гривень 30 копійок, з яких заборгованість за кредитним договором (без номеру) від 9 грудня 2016 року становить 1200 гривень (прострочене тіло кредиту), три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов`язання 50 (п`ятдесят) гривень 30 (тридцять) копійок. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТКБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1324 гривні 68 копійок.

Позивач АТКБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважає дане рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм процесуального та матеріального права. Дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Наявність заборгованості за тілом кредиту саме в такому розмірі, як зазначив позивач, вбачається з виписки по рахунку відповідача. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні частини заборгованості по тілу кредиту в такому розмірі, як просили. Суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог банку про стягнення процентів на підставі ст. 625 ЦК України та неустойки. Просить скасувати рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 травня 2020 року в частині відмови у стягненні частини заборгованості по тілу кредиту, відсотків за статтею 625 ЦК України, пені та штрафів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТКБ "Приватбанк" задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку і переглядається апеляційним судом в цій частині.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 9 грудня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (без номеру) шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

До договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/.

9 грудня 2016 року на виконання умов договору відповідачу було видано картку № НОМЕР_1 , на яку встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн, який того ж дня було збільшено до 500 грн, 26 травня 2017 року до 10000 грн, 18 жовтня 2017 року до 12000 грн.

1 вересня 2019 року кредитний ліміт відповідача зменшено до 0 грн.

Термін дії картки встановлено до березня 2020 року.

Банк, надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за договором виконав. Отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку № НОМЕР_1 .

З наданого Банком розрахунку видно, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором (без номеру) від 9 грудня 2016 року станом на 20 січня 2020 року становить 19122, 29 грн і складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 12712, 20 грн, заборгованості за процентами за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України 1650, 12 грн, пені 3373, 19 грн, судових штрафів 500 грн (фіксована частина), 886, 78 грн (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 09.12.2016 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про розмір процентної ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнути, зокрема заборгованість за процентами на прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

При цьому, в позовній заяві банком зазначено, що заборгованість за поточним тілом кредиту становить 0 грн. Заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 12712.20 грн. Проте, із наданої позивачем довідки про умови кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 і виписки по рахунку видно, що розмір простроченого тіла кредиту, який позивач просив стягнути з відповідача, перевищує розмір основного тіла кредиту.

Судом встановлено, що відповідно до виписки по рахунку відповідач фактично використовував кредитні кошти у межах визначеного банком ліміту, а сума понад встановлений кредитний ліміт сформована банком за рахунок автоматичного списання коштів на погашення процентів за користування відповідачем кредитними коштами і використання кредитного ліміту, пені, процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України (січень, лютий, березень 2020 року цей період поза межами заявлених вимог, оскільки Банк просив стягнути заборгованість станом на 20 січня 2020 року) в односторонньому порядку за відсутності для цього правових підстав з вищевикладених у рішенні мотивів.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вимоги Банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за простроченим тілом кредиту, що ним фактично отримано і на час розгляду справи не повернуто, є підставними і підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду і в частині відмови у стягненні суми пені та штрафів, які не були встановлені укладеним між сторонами договором.

Щодо покликань позивача в апеляційній скарзі про те, що судом безпідставно не стягнуто відсотки на підставі ст. 625 ЦК України, то банком не доведено наявність підстав для їх стягнення у вказаному розмірі.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В наданому банком розрахунку нарахованих відповідачу трьох процентів річних від простроченої відповідачкою суми вказано, що нараховано відсотків на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, при цьому зазначено, що процентна ставка на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, річна, становить 86, 4, а не 3 % річних, як передбачено ст. 625 ЦК України. Також, зазначено тіло кредиту прострочене в розмірі 14212, 20 грн, а не в розмірі 12712.20 грн, які просив стягнути банк в позовній заяві. Отже, даний розрахунок не є належним доказом, і не міг бути прийнятий судом за основу для стягнення процентів на підставі ст. 625 ЦК України. Суд першої інстанції стягнув три проценти річних, виходячи з суми простроченої заборгованості, періоду прострочення і правильно встановив їх розмір.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі повно встановлених обставин справи, відповідно до норм матеріального та процесуального права, дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 травня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: