П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 565/1499/19

Провадження № 22-ц/4815/624/20

Головуючий у Кузнецовському міському суді

Рівненської області: суддя Незнамова І.М.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

10.02.2020 у м. Вараш Рівненської області

Повний текст рішення складено: 20.02.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Виконавчий комітет Вараської міської ради Рівненської області;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Полюхович Оксана Іванівна;

відповідача - ОСОБА_2 ;

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до Виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області (далі - Вараський міськвиконком) про визнання права користування житловим приміщенням. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що рішенням відповідача №215 від 21 вересня 2015 року ОСОБА_3 було надано кімнату АДРЕСА_1 . Восени 2015 року вона з ОСОБА_3 почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу в отриманій у користування кімнаті. ОСОБА_3 не мав постійного місця роботи, а сім`я знаходилася у скрутному матеріальному становищі, тому з метою економії коштів на оплату житлово-комунальних послуг позивача не було зареєстровано в цій кімнаті.

Під час спільного проживання вони вели господарство, зробили ремонт у кімнаті, мали сумісний бюджет, придбавали побутову техніку та меблі. 05 грудня 2017 року від їхніх відносин народилися двоє синів. Оскільки в той час ОСОБА_3 перебував на заробітках за межами України, реєстрацію дітей було проведено зі слів позивача. До 23 липня 2019 року, тобто до дня смерті ОСОБА_3 у дорожньо-транспортній пригоді, вони продовжували проживати разом та вести спільне господарство. ОСОБА_1 продовжує мешкати з дітьми у кімнаті АДРЕСА_1 , оплачуючи житлово-комунальні послуги. Іншого житла позивач не має.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим користуванням - кімнатою АДРЕСА_1 .

У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у неповноті з`ясування обставин справи, що потягло невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом показань свідка ОСОБА_4 , яка працює завідувачем гуртожитком, де знаходиться спірна кімната. Вона вказувала про те, що до дня смерті ОСОБА_3 не бачила позивача у гуртожитку і їй не було відомо про їхнє спільне проживання. Натомість суд ствердив, що свідок кілька разів бачила як ОСОБА_1 гуляла з дітьми поблизу гуртожитку, однак не уточнив, коли саме відбувалися ці події.

Вважає, що акт обстеження від 17 вересня 2019 року про наявність у кімнаті манежу, дитячих іграшок, особистих речей позивача, побутової техніки, двоспального ліжка і тумби було складено за зверненням ОСОБА_1 . Так само на її вимогу було складено і довідку КП "Управляюча компанія "Житлокомунсервіс". Тобто заявник переконаний, що ці докази є сумнівними і до уваги не повинні братися.

При цьому також не додержано вимог ст. 64 ЖК УРСР щодо порядку вселення ОСОБА_1 у кімнату АДРЕСА_1 , оскільки вона зареєстрована у АДРЕСА_2 .

Заявник зазначав про показання свідків, які стверджували про те, що позивач не перебувала на обліку по вагітності, народжувала, а також здійснювала лікарський патронаж за новонародженими за місцем проживання у спірній кімнаті.

Також неправильно витлумачено обставини оплати житлово-комунальних послуг, адже в матеріалах справи наявні копії квитанцій лише за червень-липень та листопад 2019 року.

Тому вважає, що суд не дав належної оцінки доказам у справі, а відтак просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.

У поданому відзиві представник позивача, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки за обставинами рішення Кузнецовського міського суду від 24 вересня 2019 року та з огляду на сукупність перевірених доказів у справі встановлено правомірність вселення позивача до спірної кімнати як члена сім`ї ОСОБА_3 , що свідчить про законність набуття нею права користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Як з`ясовано судом, на підставі рішення Вараського міськвиконкому від 21 вересня 2015 року №215 затверджено протокол громадської комісії з житлових питань, за яким виділено кімнату АДРЕСА_1 ОСОБА_3 з урахуванням того, що він є сиротою. Тоді ж йому було видано ордер №215 на зайняття жилого приміщення жилою площею 12, 5 м2, що складається з однієї кімнати №104 в зазначеному будинку.

Восени 2015 року ОСОБА_1 вселилася у кімнату АДРЕСА_1 за згодою ОСОБА_3 з метою створення сім`ї і по час вирішення спірних прав і обов`язків продовжує там проживати.

В подальшому, 05 грудня 2017 року, внаслідок сімейних відносин між ними народилося двоє синів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що сторонами не оспорюється і підтверджується відповідними свідоцтвами серії НОМЕР_1 від 29 жовтня 2019 року та серії НОМЕР_2 від 29 жовтня 2019 року, де ОСОБА_3 зазначений як батько дітей, а ОСОБА_7 - як мати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув, що засвідчено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 26 липня 2019 року.

З рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 вересня 2019 року, що набрало законної сили, вбачається встановлення таких фактів: факт батьківства ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо синів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з унесенням змін до актових записів №3093 від 09 грудня 2017 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 та актового запису №3094 від 09 грудня 2017 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , складених Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та зазначенням відомостей про батька дітей - ОСОБА_3 ; факт проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , без шлюбу з осені 2015 року по день смерті ОСОБА_3 як члена сім`ї померлого.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено з акту обстеження від 17 вересня 2019 року, комісією ЖЕД-1 при огляді кімнати АДРЕСА_1 виявлено манеж, дитячі іграшки, особисті речі ОСОБА_1 , побутову техніку, двоспальне ліжко, тумбу. На час проведення огляду в кімнаті разом з позивачем знаходилися двоє малолітніх дітей.

Такі ж факти вбачаються зі змісту довідки №466 від 17.09.2019, що видана КП "Управляюча компанія "Житлокомунсервіс" Вараської міської ради Рівненської області.

Показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 з`ясовано, що позивач вселилася восени 2015 року до спірної кімнати, де проживала разом з ОСОБА_3 та вела з ним спільний побуті і господарство по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони разом проводили ремонтні роботи в кімнаті, придбавали будівельні матеріали, побутову техніку і меблі, а від сімейних відносин у них народилося двоє дітей. Вселення в кімнату відбулося зі згоди ОСОБА_3 , будь-які строки на проживання встановлені не були.

Судом попередньої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення також належно оцінено копії заяв ОСОБА_1 на ім`я Вараського міського голови від 01 серпня 2019 року та від 31 жовтня 2019 року, звідки видно про прохання позивача переукласти раніше укладений з померлим ОСОБА_3 . Натомість комісією з житлових питань Вараського міськвиконкому 14 серпня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви з огляду на відсутність правових підстав для переукладання договору найму.

Крім того, ОСОБА_1 здійснювалася оплата за надавані житлово-комунальні послуги за користування кімнатою АДРЕСА_1 , що видно з представлених суду копій квитанцій за червень-серпень 2019 року.

Між тим, згідно зі ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При вирішенні спору суд також правильно послався на роз`яснення постанов Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України, що містяться у пункті 9, та від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", що зазначені у пункті 15. Тобто сама по собі наявність чи відсутність прописки (реєстрації місця проживання) не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщень або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення також не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні справи до застосування підлягали норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнавши за ОСОБА_1 право користування кімнатою АДРЕСА_3 .

Щодо доводів апеляційної скарги про неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, що де-юре полягало у хибності оцінки доказів у справі, то колегія суддів з ними погодитися не може. Так, заявник посилається на показання свідків, які, на його думку, перекручені судом та на довідку і акт обстеження, що складені на вимогу позивача, тобто не можуть бути об`єктивними і переконливим засобами доказування. Однак ці аргументи вбачаються надуманими, фрагментарними і такими, що покликані стверджувати виключно позицію Вараського міськвиконкому. Між тим, у своїй сукупності перевірені та оцінені судом докази безумовно вказують про правильність вимог ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами:

1.)письмовими, речовими і електронними доказами;

2.)висновками експертів;

3.)показаннями свідків.

Відповідно до ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно з аргументів автора апеляційної скарги, квитанції про оплату позивачем житлово-комунальних послуг витлумачені Вараським міськвиконкомом самі по собі як такі, що не свідчать про факти постійного проживання, однак у сукупності разом із іншими доказами у справі вони безперечно вказують про наявність протилежних обставин.

Тому помилковими є і доводи апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Помимо викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Не можна погодитися з огляду на їх необґрунтованість і з твердженнями відповідача про хибність застосування норм матеріального права, оскільки положення ст. 64 ЖК УРСР не регулюють спірних відносин.

Решта аргументів апеляційної скарги є необґрунтованими і з ними погодитися також не можна.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу положень ст. 141 ЦПК України понесений і документально підтверджений судовий збір, що сплачений заявником при поданні апеляційної скарги, поверненню на його користь не підлягає через відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 14.07.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

С.С.Шимків