Справа № 473/510/20
Провадження № 22ц/812/1310/20 Головуючий у 1-ї інстанції Лузан Л.В.
Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 серпня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Лузан Л.В. о 9 годині 28 хвилині у приміщенні суду в місті Вознесенську Миколаївської області з виготовленням його повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_1

до Акціонерного товариства комерційний банк (АТ КБ) «ПриватБанк»,

треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Швець Руслан Олегович

(надалі - приватний нотаріус Швець Р.О.),

Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південного

міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

(надалі - ВДВС)

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи - приватний нотаріус Швець О.О. і ВДВС, в якому просив визнати виконавчий напис №203348, вчинений 10 листопада 2017 року приватним нотаріусом про стягнення з позивача на користь банка 819 570 грн. 77 коп. боргу за кредитним договором №NKVZGA, - таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» 51 390 грн.56 коп. коштів, що знаходилися на його банківському рахунку та використання яких було неправомірно обмежено банком.

Подав заяву про забезпечення позову та просив також про стягнення на його користь судових витрат, попередній розрахунок яких складає орієнтовну суму в 13 925 грн. 20 коп., з яких: 10 500 грн. судовий збір за подачу позову, 420 грн. 20 коп. судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову та 3 000 грн. транспортних витрат на правову допомогу.

Відзиву на позов та заперечень з приводу судових витрат АТ КБ «ПриватБанк» не надано.

Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2020 року у задоволенні клопотання позивача про зменшення суми судового збору відмовлено, та відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2020 року частково задоволено клопотання позивача та витребувані докази щодо вчинення нотаріусом виконавчого напису та виконання судового рішення за обставинами спору.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто 51 360 грн. 82 коп. безпідставно набутих банком грошових коштів. Розподілені судові витрати, з банка на користь ОСОБА_1 стягнуто судові витрати у загальному розмірі 2 102 грн. 00 коп..

Вирішуючи справу у частині розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача підлягають стягненню сплачений ним судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції, зокрема, за подачу позову та заяви про забезпечення позову. Підстав для стягнення 983 грн. 51 коп. витрат на пальне за переїзд представника позивача не встановлено, у зв`язку з неналежністю доказів, які перевищують граничні норми відшкодування витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду в частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду не оскаржує.

Вважає, що судом невірно визначена сума витрат, які понесені позивачем при розгляді справи, та з банка не стягнута сума судового збору, яку слід додатково стягнути на користь держави.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає її доводи безпідставними, а рішення в частині його оскарження таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено, що позивачем у позовній заяві заявлено дві вимоги, з яких: однією є вимога немайнового характеру (визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), яка оплачена ОСОБА_1 судовим збором в сумі 841 грн. (а.с.27), та інша вимога майнового характеру (стягнення коштів у зв`язку з неправомірними діями банка), для звернення з якою до суду потрібно сплатити судовий збір за мінімальною ставкою в 840 грн. 80 коп. (а.с.38-39).

Такий збір ОСОБА_1 сплачено 19 лютого 2020 року (а.с.43).

Також позивачем сплачено 420 грн. 20 коп. за подачу заяви про забезпечення позову (а.с.35).

До матеріалів апеляційної скарги ОСОБА_1 надана і копія квитанції про сплату 630 грн. 30 коп. за подачу апеляційної скарги на ухвалу про відмову в забезпеченні позову (а.с.147), за наслідками розгляду якої постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2020 року ухвала суду першої інстанції скасована та по справі прийняті заходи забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення на підставі виконавчого документу.

За такого, доводи позивача про те, що судом не врахована ще сплата ним 630 грн. 60 коп. за апеляційну скаргу на ухвалу про відмову у забезпеченні позову є обґрунтованими, та такими, що підлягають перерозподілу шляхом стягнення таких витрат з банка на користь позивача.

Одночасно, колегією суддів враховується, що судом першої інстанції у відповідності до частин 1 і 2 статті 141 ЦПК України вірно визначена ціна позову та суми судового збору, які були сплачені позивачем при його подачі, та у подальшому при ухваленні рішення про часткове задоволення його вимог стягнуті з банка на користь позивача, як понесені ним судові витрати зі сплати збору за розгляд справи у суді першої інстанції, окрім 630 грн. 30 коп., що були сплачені ним за подачу апеляційної скарги.

За пунктом 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що при пред`явленні позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, судовий збір обчислюється із ставок, встановлених законом за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, оскільки такі вимоги не є майновими та не підлягають грошовій оцінці.

Тому доводи апелянта щодо необхідності при апеляційному перегляді судового рішення в частині розподілу судових витрат додатково стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір на користь держави, виходячи із задоволення поданих ним вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ґрунтуються виключно на особистих припущеннях позивача, та не відповідають діючому законодавству. Такі вимоги не є майновими, за які позивачі сплачують судовий збір у розмірі 1% від заявлених вимог (стаття 176 ЦПК України), а є немайновими вимогами, пов`язаними з майном, за пред`явлення яких оплачується судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (на час розгляду справи), у відповідності до ставки, визначеної підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Не є слушними і твердження позивача про те, що судом вирішувалося питання про зменшення розміру судового збору, який було ним сплачено при подачі позову, так як зміст ухвал суду про відмову у задоволенні клопотання про зменшення суми судового збору та залишення позову без руху (а.с.38-39) свідчить про інше, а саме визначення судом розміру ставок судового збору, за якими позивач повинен оплатити подачу позову, в сумах по 840 грн. 80 коп. як за одну вимогу немайнового характеру, так і за іншу вимогу про стягнення коштів, що є вимогою майнового характеру, яка заявлена у розмірі, що не перевищує граничний мінімум.

За таких обставин, рішення суду в частині розподілу судового збору за подачу позову ухвалене у відповідності до норм матеріального і процесуального права, а тому не може бути змінено шляхом додаткового стягнення з банка будь-якої суми судового збору на користь держави.

В той же час судом безпідставно не врахована сума судового збору в розмірі 630 грн. 30 коп., що сплачена позивачем за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у забезпеченні позову.

Тому рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат шляхом їх стягнення з банка на користь позивача слід змінити з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, змінивши таку суму з 2 102 грн. на 2 732 грн. 30 коп..

Щодо відмови суду у стягненні витрат на користь позивача, пов`язаних з переїздом його представника до іншого міста, де знаходиться суд для участі у судовому засіданні, то колегія суддів враховує наступне.

У змісті позову та письмових поясненнях (а.с.4, 98), у відповідності до положень частини 1 статті 134 ЦПК України, позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс, та які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, зокрема, щодо можливих транспортних витрат з явки адвоката до судового засідання, що є беззаперечною підставою для вирішення цього питання судом при постановленні рішення.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 помилково ототожнюються такі витрати з витратами, пов`язаними з наданням правової допомоги, які відшкодовуються з підстав, передбачених статтею 137 ЦПК України, замість порядку відшкодування витрат пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників у відповідності до статті 138 ЦПК України.

Так, статтею 137 ЦПК України регламентується, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи підлягають розподілу між сторонами розмір витрат на правничу допомогу в тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення цих витрат.

Натомість статтею 138 ЦПК України визначається, що витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять в розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, зазначивши у своєму клопотанні про надання безоплатної правової допомоги (а.с.29), позивач ОСОБА_1 фактично просив відшкодувати витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту його представника - адвоката Харченка М.С., яким особисто надано розрахунок таких витрат з додаванням квитанцій на заправку бензином свого автомобіля, яким він прибув з міста Києва до міста Миколаєва (а.с.120-125).

Розмір таких витрат вірно визначено судом першої інстанції, на суму, що має підтвердження, в розмірі 983 грн. 51 коп., але безпідставно відмовлено у їх стягненні з посиланням на перевищення граничного розміру у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 року № 155).

Так, відповідно до цієї постанови Кабінету Міністрів України № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ у цивільних справах, і порядок їх компенсації за рахунок держави» визначено, що витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у цивільних справах не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 98 від 2 лютого 2011 року «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1, за яким сума добових витрат по Україні становить 60 гривен.

Отже, постанови КМ України, на які посилався суд як на підставу для відмови у стягненні витрат, регулюють виключно відшкодування витрат за рахунок держави, особам, які направляються у відрядження за рахунок бюджетних коштів, та не регулює питання відшкодування витрат приватним особам, які понесли їх внаслідок витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За такого, на думку колегії суддів рішення суду в цій частині слід змінити у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, виклавши мотивувальну частину в частині розподілу витрат в редакції цієї постанови та доповнити його резолютивну частину про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь представника сторони (позивача) - адвоката Харченка М.С. 983 грн. 51 коп. витрат пов`язаних з прибуттям до судового засідання та переїздом з одного міста до іншого.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши його мотивувальну частину в частині розподілу витрат в редакції цієї постанови, та доповнити його резолютивну частину наступним змістом.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 732 грн. 30 коп. судових витрат, понесених ним за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь представника ОСОБА_1 - адвоката Харченка Миколи Сергійовича витрати, пов`язані з явкою до суду в розмірі 983 грн. 51 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова