Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 490/10140/16-ц

провадження № 61-2904св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 вересня 2018 року у складі судді Чулуп О. С. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Шаманскої Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Миколаївської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, посилаючись на те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його баби ОСОБА_3 відкрилася спадщина. В межах встановленого законом шестимісячного строку він як спадкоємець за законом за правом представлення звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у прийнятті заяви та повідомлено про необхідність надання оригіналів документів на підтвердження родинних зв`язків із ОСОБА_3 , а також правовстановлюючих документів на спадкове майно, які на той час в нього були відсутні. Після відновлення вказаних документів він знову звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском шестимісячного строку, встановленого для її прийняття. Строк для прийняття спадщини він пропустив з поважних причин, оскільки в нього були відсутні необхідні документи. Крім того, він був переконаний, що не пропустив строку для прийняття спадщини, тому що звертався до нотаріуса з відповідною заявою в межах встановленого законом строку.

Під час розгляду справи 26 грудня 2016 року місцевий суд ухвалив замінити неналежного відповідача - Миколаївську міську раду, на належного - ОСОБА_2 .

В запереченні на позов представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зазначив, що доводи позовної заяви ОСОБА_1 не свідчать про неможливість подати заяву про прийняття спадщини, оскільки він міг подати таку заяву поштою з нотаріальним засвідченням його підпису. Крім того, обов`язок доведення поважності причин пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини покладається на позивача.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 вересня 2018 року в задоволенні позову відмолено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не надав доказів того, що пропуск ним строку для подання заяви про прийняття спадщини був пов`язаний з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, а його доводи про створення йому таких труднощів приватним нотаріусом Яковлєєвою Н. П. не підтверджені належними і допустимими доказами. До того ж згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України позивач мав право звернутися із заявою про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку і без надання оригіналів документів, підтверджуючих родинні зв`язки із спадкодавцем.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 вересня 2018 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що апеляційний суд безпідставно не застосував положення пункту 3 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) як підставу для скасування рішення місцевого суду, оскільки під час розгляду справи 03 вересня 2018 року після судових дебатів суддя місцевого суду не повідомив орієнтовного часу проголошення судового рішення, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості бути присутнім 04 вересня 2018 року під час проголошення рішення суду. Крім того, суди не звернули уваги на те, що неправомірні дії нотаріуса створили йому об`єктивні та непереборні умови для пропуску строку для прийняття спадщини, які є безумовно поважними підставами для встановлення йому додаткового строку для цього.

У березні 2019 року ОСОБА_2 подала засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що в позивача не було перешкод для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини, а тому правові підстави для визначення йому додаткового строку відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Центрального районного суду міста Миколаєва.

20 лютого 2019 року справа № 490/10140/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Миколаєві Миколаївської області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли земельна ділянка та житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташовані по АДРЕСА_1 .

30 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєєвої Н. П. із заявою, в якій повідомила, що вона фактично прийняла спадщину після смерті її матері шляхом проживання та реєстрації за тією ж адресою, де була зареєстрована і проживала її мати - ОСОБА_3 , просила завести спадкову справу та видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом.

19 вересня 2016 року ОСОБА_1 усно звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєєвої Н. П. щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його баби ОСОБА_3 на частку житлового будинку по АДРЕСА_1 . 20 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав письмове звернення щодо вказаних обставин.

Листами приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєєвої Н. П. від 19 вересня 2016 року № 245/01-16 та від 27 вересня 2016 року № 267/01-16 ОСОБА_1 було роз`яснено норми чинного законодавства щодо спадкування, повідомлено про пропуск ним шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини і рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання про продовження цього строку.

20 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєєвої Н. П. із заявою, в якій, посилаючись на пропуск ним строку для прийняття спадщини і наявність наміру звернутися до суду для продовження цього строку, просив зупинити видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом № 1339 та № 1340 спадкоємцем зазначеного в цих свідоцтвах майна ОСОБА_3 є її донька - ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видані свідоцтва, складається із: житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 .

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини, тому що в нього не було відповідних документів, які підтверджують родинні зв`язки із спадкодавцем, а також правовстановлюючих документів на спадкове майно, а нотаріус вимагав їх надання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на своєчасне подання заяви про прийняття спадщини, апозивач не надав належних та допустимих доказів існування поважних причин, які перешкодили йому подати таку заяву після смерті його баби ОСОБА_3 у визначений законом шестимісячний строк.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Правила вищенаведеної частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який пропустив цей строк. Якщо ж у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутні.

Доводи заявника про те, що неправомірні дії нотаріуса створили йому об`єктивні та непереборні умови для пропуску строку для прийняття спадщини, які є безумовно поважними підставами для встановлення йому додаткового строку для цього, не заслуговують на увагу, оскільки протягом встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини він взагалі не звернувся до нотаріуса з такою заявою. Натомість заявник вперше усно звернувся до нотаріуса щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом 19 вересня 2016 року, тобто вже після закінчення шестимісячного строку. При цьому заявник не навів поважних причин неподання ним заяви про прийняття спадщини протягом встановленого законом строку, а саме - до 14 серпня 2016 року.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не застосував положення пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України як підставу для скасування рішення місцевого суду, тому що під час розгляду справи 03 вересня 2018 року після судових дебатів суддя місцевого суду не повідомив орієнтовного часу проголошення судового рішення, у зв`язку з чим заявник був позбавлений можливості бути присутнім 04 вересня 2018 року під час проголошення рішення суду, також є неспроможними, оскільки за частиною другою статті 376 ЦПК України таке порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо воно призвело до неправильного вирішення справи. Однак касаційна скарга заявника не містить доводів на обґрунтування того, яким чином неповідомлення суддею орієнтовного часу проголошення судового рішення вплинуло на правильність вирішення справи.

При цьому пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Посилання заявника на положення наведеної норми процесуального права як на підставу для скасування судових рішень є необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи наявні докази отримання судових повісток (рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень), якими сторонам повідомлялося про судове засідання місцевого суду, призначене на 03 вересня 2018 року на 17 год. 40 хв, в цьому судовому засіданні були присутні представники сторін. Тобто відсутні підстави для висновку, що справу було розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду. Натомість доводи заявника вказують на недотримання місцевим судом положень частини першої статті 244 ЦПК України щодо необхідності суду до виходу до нарадчої кімнати оголосити орієнтовний час проголошення рішення, що є іншим процесуальним порушенням, яке в силу наведеної частини другої статті 376 ЦПК України може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов