ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5311/20 Справа № 204/8431/19 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі Мамедової О.І.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по квартплаті та за комунальні послуги,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість з квартирної плати та за комунальні послуги у розмірі 20 609,10 грн., а також судові витрати.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що у будинку, який знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро та закріплений на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_1 . Громадянин ОСОБА_1 тривалий час не здійснює оплату квартплати та плати за житлово-комунальні послуги, заборгувавши військовій частині НОМЕР_1 за період з червня 2015 року по квітень 2017 року 20 609,10 грн. На сьогоднішній день заборгованість перед військовою частиною НОМЕР_1 не погашена. Відповідачу позивачем направлялись письмові вимоги про сплату заборгованості, однак сума боргу відповідачем не сплачена.
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено.

З таким рішенням суду Військова частина НОМЕР_1 не погодилася та подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідач своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) здійснює діяльність у сфері оборони, дата первинної реєстрації 21 травня 1998 року, що підтверджується Довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України № 804/12, виданою 13 листопада 2012 року Головним управлінням оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України.
За військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління закріплена та обслуговувалась до 01 травня 2017 будинкоуправлінням військової частини будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро та є власністю Міністерства оборони України, що підтверджується довідкою № 155 від 03 червня 2019 року, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 .
У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по квартплаті та за комунальні послуги, зазначивши, що ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає у квартирі АДРЕСА_3 .
Згідно відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 лютого 1992 року значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до Акту, складеного заступником командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 , начальником комендантської дільниці пр.ЗСУ Уманець В.Ш., мешканцями військового містечка № НОМЕР_3 ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 ), затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 від 18 червня 2019 року, встановлено, що квартира АДРЕСА_3 була надана під час проходження військової служби в 1992 році ст. прапорщику ОСОБА_6 на сім`ю у складі 5 осіб: він, дружина і троє дітей. Після смерті батьків в квартирі залишилось троє синів. Останнім часом (до 2010 року) в квартирі мешкав ОСОБА_1 з сім`єю. З 2010 року в квартирі ніхто не мешкає.
Отже, судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , з 2010 року ніхто не проживає. Водночас, предметом позову по даній справі є стягнення заборгованості за комунальні послуги за період з червня 2015 року по квітень 2017 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на недоведеність та необгрунтованість позову, зокрема, позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що відповідач ОСОБА_1 дійсно проживає та у період з червня 2015 року по квітень 2017 року проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а також є споживачем комунальних послуг за вказаною у позові адресою.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що у будинку, який знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро та закріплений на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_7 , зареєстрований громадянин ОСОБА_1 . Вказує, що з 2010 року у квартирі ніхто не мешкає, на неодноразові звернення командування військової частини НОМЕР_1 про утримання або здачу квартири ніхто не реагує, належний стан квартири не підтримують, не оплачують комунальні послуги з червня 2015 року. У зв`язку з чим виникла заборгованість за період з червня 2015 року по квітень 2017 року у розмірі 20609 грн. 10 коп.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між ним та відповідачем наявні договірні відносини щодо надання квартири для проживання, а також відсутні докази того, що ОСОБА_1 проживає у вищевказаній квартирі та споживає комунальні послуги.
Безпідставне є посилання апелянта на Довідку з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 375 від 18 червня 2019 року, оскільки факт реєстрації відповідача за вказаною у позові адресою не свідчить про споживання комунальних послуг.
Крім того, вказана довідка суперечить відомостям, викладеним у вищезазначеному Акті від 18 червня 2019 року, в якому зазначено, що з 2010 року у квартирі АДРЕСА_3 ніхто не проживає, а також наданій на запит суду відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, у якій вказано, що з 25 лютого 1992 року ОСОБА_1 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 .
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішення.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а заочне рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Таким чином, відповідно до п.п. 9 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь держави необхідно стягнути суму відстроченого судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 2881 грн. 50 коп.
Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь держави суму відстроченого судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 2881 грн. 50 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова