КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №361/2146/2019 Головуючий у І інстанції - Дутчак І.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/8587/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Лютої Віталіни Василівни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до АТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 червня 2016 року між ним і АТ «УкрСиббанк» був укладений договір №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку.

За умовами договору йому на споживчі цілі Банком було надано кредит у розмірі 20 304,57 грн.

У п.3.11 цього кредитного договору встановлено, що відповідно до умов даного договору та додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною, він повинен сплачувати на користь Банку щомісячну комісію.

Вказував, що умови даного кредитного договору він виконав у повному обсязі, за час його дії на користь Банку за умовами договору він сплатив комісію в загальному розмірі 21831 грн. 58 коп.

Вважає, що встановлена умовами п.3.11 цього кредитного договору №0 від 07 червня 2016 року та додатком №1 до договору комісія за управління кредитом порушують його права як споживача послуг, оскільки ця комісія фактично є платою за обслуговування Банком кредиту, даний пункт договору та додаток №1 до нього суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», тому вони підлягають визнанню їх судом недійсними, а сплачені ним кошти (щомісячну комісію) в загальному розмірі 21 831 грн. 58 коп. банк зобов`язаний повернути йому в силу положень ст.216 ЦК України.

Просив суд, визнати недійсним пункт 3.11 договору №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 07 червня 2016 року і додаток №1 до цього договору, укладений між ним і Акціонерним товариством «УкрСиббанк», та стягнути на його користь із АТ «УкрСиббанк» сплачену ним за даним кредитним договором щомісячну комісію в розмірі 21 831 грн. 58 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним пункт 3.11 договору №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 07 червня 2016 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 , та додаток №1 до цього договору, у частині сплати позичальником на користь банку щомісячної комісії за управління кредитом.

Стягнуто з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 сплачену ним щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 21 831 грн. 58 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «УкрСиббанк» через представника подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що встановлюючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції вказав, що сума комісії за управління кредитом по своїй суті є фактично платою за обслуговування кредитної заборгованості, що не ґрунтується на положенням Закону України «Про захист прав споживачів»; надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником.

Так як здійснення управління кредитом у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Судом не прийнято до уваги докази, які були надані відповідачем відносно того, що комісія за управління кредитом в конкретному кредитному договорі не є платою за окрему послугу, а є складовою плати за кредит.

Відповідачем на підтвердження своїх доводів було надано до суду Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які є невід`ємною частиною кредитного договору.

В розділі 1 Правил, пункт 1.2 викладений в наступній редакції: «Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) в сумі, встановленій договором, та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених договором.

Відповідно до «Термінів, що використовуються в правилах», плата за кредит - проценти та комісії банку за договором.

Згідно п.п.3.6-3.8 Кредитного договору позивачу встановлено ануїтетний платіж, що відповідно до розділу Правил «Терміни, що використовуються в Правилах» є сумою грошових коштів, що складається з строкових процентів і строкової суми основного боргу, комісій і підлягає сплаті на умовах і в строк, встановлених Договором.

Тобто, комісія за управління кредитом, яка встановлена відповідно до п.3.11 кредитного договору та Додатку 1 до договору не є платою за окрему послугу, яка не надавалась, а є платою за кредит, тобто суттєвою умовою кредитного договору.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» (після перейменування АТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_1 уклали договір №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку.

За умовами цього кредитного договору Банк надає Позичальнику для особистих потреб кредит у розмірі 20304 грн. 57 коп., з яких: 20000 грн. - на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на картковий рахунок Позичальника, 304 грн. 57 коп. - на оплату страхового платежу відповідно до умов договору добровільного страхування від нещасного випадку.

Процентна ставка за цим договором встановлюється в розмірі 28% річних.

Позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до графіка, викладеного у додатку №1 до договору, але у будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 07 червня 2018 року.

Розмір ануїтетного платежу становить 2059 грн.

За змістом положень п.3.11 даного кредитного договору Позичальник сплачує Банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку №1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

У додатку №1 до кредитного договору №0 від 07 червня 2016 року встановлено щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 3,15% або 4,80% від суми кредиту залежно від умов сплати страхового платежу, яка включається до суми ануїтетного платежу, та відповідно становить 639,69/974,62 грн.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 07 червня 2016 року виконав належним чином у повному обсязі.

Із довідки №79-10-33/363 від 05 вересня 2018 року, виданої АТ «УкрСиббанк» про стан кредитної заборгованості ОСОБА_1 , вбачається, що за цим кредитним договором №0 від 07 червня 2016 року Позичальником на виконання умов даного договору на користь Банку фактично було сплачено: суму основного боргу в розмірі 20304 грн. 57 коп., проценти за користування кредитом у розмірі 6360 грн. 81 коп., комісію в розмірі 21831 грн. 58 коп. та пеню в розмірі 3 грн. 89 коп.

У додатку №1 до вищевказаного кредитного договору передбачено сплату Позичальником щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 3,15 % або 4,80 % від суми кредиту залежно від умов сплати страхового платежу, яка сплачується Позичальником за рахунок власних коштів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у кредитному договорі №0 та додатку №1 до цього договору визначено обов`язок Позичальника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом, при цьому відсутні будь-які відомості з яких саме підстав та виходячи з яких умов проведено нарахування зазначеної суми комісії.

Дана сума комісії по своїй суті є фактично платою за обслуговування кредитної заборгованості, що не ґрунтується на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, сума комісії в розмірі 21831 грн. 58 коп., яка нарахована Банком та сплачена фактично на його користь Позичальником, є більшою ніж сума отриманого ним споживчого кредиту в розмірі 20304 грн. 57 коп., що є несправедливим по відношенню до ОСОБА_1 як споживача послуг, суперечить принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін.

Пункт 3.11 кредитного договору та додаток №1 до нього в частині сплати щомісячної комісії за управління кредитом є незаконним у силу ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою умовою цього кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст.ст.16,203,215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст.ст.626,627,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом положень ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно із якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі №1-26/2011 вказав, що положення п.п.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (у редакції на час укладення сторонами кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі №1-12/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Пленум Верховного Суду України в абз.1 п.7 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У абз.4 п.7 цієї ж постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Суди, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, повинні встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог мають зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Оскільки предметом спору у справі є недійсність частини договору повне виконання сторонами договору не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

Так само не перешкоджає поданню відповідного позову особою після закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Колегія суддів враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року (справа №520/2614/17), відповідно до якого, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником.

Так як здійснення управління кредитом у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість отримане за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд першої інстанції також прийшов до вірного висновку, що Банк зобов`язаний повернути Позичальникові відповідно до вимог ч.1 ст 216 ЦК України суму коштів, яку той сплатив на виконання п.3.11 кредитного договору № 0 від 07 червня 2016 року та додатку №1 до цього договору, оскільки сума коштів отримана Банком за визнаними судом недійсними умовами кредитного договору.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2020 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Лютої Віталіни Василівни залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 15 липня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба