ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5531/20 Справа № 202/589/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2020 року у справі за позовом першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про витребування майна із чужого володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про витребування майна із чужого володіння.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що в ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного набуття фізичними особами права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1

Прокуратурою Дніпропетровської області встановлено, що вказана квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста та органом приватизації житлового фонду у приватну власність не передавалась.

Також, прокуратурою було встановлено, що ОСОБА_2 20.07.2017 року на підставі свідоцтва про право власності на житло, реєстраційний номер 61И-16 від 07.06.2017 року, виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради згідно з розпорядженням № 4/61-16 від 07.06.2017 року, зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру.

Відповідно до архівних даних приватизаційних справ Департаменту, розпорядженням № 4/61-16 від 23.06.2016 року квартиру АДРЕСА_3 було передано у власність ОСОБА_3 Реєстраційний номер 61И-16 відповідає свідоцтву про право власності від 22.07.2016 року на квартиру АДРЕСА_4 , виданого ОСОБА_4 .

Також, позивач зазначив, що Департаментом видавалися бланки свідоцтв про право власності серії СТА 00 та СТА 00, а бланк свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 Департаментом не видавався.

Крім того, ОСОБА_2 приймала участь у приватизації квартири АДРЕСА_5 .

Перший заступник прокурора Дніпропетровської області зазначив, що на даний час відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_1 , відповідач у справі, на підставі договору купівлі-продажу № 1324 від 25.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д.

Позивач вказав, що оскільки спірне нерухоме майно було відчужене на користь ОСОБА_1 поза волею власника майна, територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, остання має право на його витребування.

У зв`язку з викладеним, перший заступник прокурора Дніпропетровської області просив суд витребувати від відповідача на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_6 (а.с.2-8).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2020 року позовні вимоги першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради - задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_6 .

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.219-220).

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи (а.с.225-230).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що прокуратурою Дніпропетровської області виявлено факт безпідставного набуття фізичною особою, а саме, ОСОБА_2 , права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Як видно з матеріалів реєстраційної справи № 101 на квартиру АДРЕСА_6 , право власності на вказану квартиру було зареєстровано Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради за ОСОБА_2 на підставі розпорядження № 4/61-16 від 07.06.2017 року, про що останній було 07.06.2017 року видано свідоцтво про право власності на житло № 61И-16 (а.с. 8).

Відповідно до відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 09.11.2017 року за вих. № 3/4-2476 на лист начальника управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області, органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра квартира АДРЕСА_6 у приватну власність не передавалася. Бланк свідоцтва про право власності серії СТА НОМЕР_2 Департаментом житлового господарства міської ради не видавався. Із зазначеною серією бланки свідоцтв про право власності видавалися з номенклатуро СТА 970001 - 971000 та СТА 00 (а.с. 9-10).

За архівними даними приватизаційних справ Департаменту розпорядженням № 4/61-16 було передано у власність 23.06.2016 року квартиру АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 (а.с. 12).

Реєстраційний номер свідоцтва про право власності на житло 61И-16, виданого на ім`я ОСОБА_2 , відповідає свідоцтву про право власності від 22.07.2016 року на квартиру АДРЕСА_4 , виданому на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 11).

Відповідно до розпорядження органу приватизації від 26.05.1997 року ОСОБА_2 вже приймала участь у приватизації квартири АДРЕСА_5 (а.с. 13-16).

Відповідно до договору купівлі-продажу № 1324 від 25.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на даний час останній є власником спірної квартири; згідно з витягу з реєстру речових права на нерухоме майно проведена реєстрація вказаної квартири за відповідачем (а.с.36, 39).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради і органом приватизації житлового фонду у приватну власність не передавалася. ОСОБА_2 не мала права відчужувати спірну квартиру на користь ОСОБА_1 , а отже спірна квартира вибула з власності територіальної громади поза її волею.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 статті 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В статті 319 Цивільного Кодексу України вказано власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема, пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Абзацами 1, 3 пункту 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тобто ст. 388 ЦК України визначений перелік виняткових умов, за яких майно може бути витребуване. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В даному випадку мова йде про захист прав належного власника шляхом витребування майна. Суб`єктом захисту права, зокрема, є власник майна та добросовісний набувач. Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника.

Тобто звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник. Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується.

Виходячи із даних положень, бажаючи скористатися способом захисту порушеного права, що передбачений ст. 330, 388 ЦК України, власник майна має визначитися, що набувач є добросовісним (в іншому випадку витребування майна буде можливим на іншій підставі, аніж тій, що визначена ст. 330, 388 ЦК України).

Стаття 388 ЦК України пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача, який оплатно придбав це майно, із обставинами, за якими майно вибуло до добросовісного набувача поза волею власника.

"Поза волею власника" в розумінні вказаної статті означає: майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, майно було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана норма ЦК України не містить вичерпного переліку випадків вибуття майна з володіння поза волею власника, а вказівку на загублення майна чи його викрадення слід розглядати, скоріше, як окремі приклади, наведені законом. Якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - пред`явити до добросовісного набувача позов про витребування майна.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради за ОСОБА_2 на підставі розпорядження № 4/61-16 від 07.06.2017 року, про що останній було 07.06.2017 року видано свідоцтво про право власності на житло № 61И-16 (а.с. 8).

Встановлено, що ні позивач, ні інша особа до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на вищевказане спірне житло, не звертались.

Питання недійсності вказаного свідоцтва про право власності на житло, не може бути предметом розгляду в межах цієї цивільної справи, оскільки виходить за межі позовних вимог.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасними.

Крім того, із матеріалів справи слідує, що спірне майно було передано ОСОБА_1 , за договором купівлі-продажу від 25.07.2017 року, продавцем за яким є ОСОБА_2 .

Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17).

На стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, приймаючи до уваги, що до участі у справі судом першої інстанції не було залучено у якості співвідповідача ОСОБА_2 , яку залучено лише в якості третьої особи та враховуючи, що вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасними, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 , ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст.141 ЦПК України, з позивача на користь апелянта слід стягнути судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги, в розмірі 3 330,06 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про витребування майна із чужого володіння - відмовити.

Стягнути з Прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 330,06 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: