Номер провадження: 22-ц/813/6488/20
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про звільнення від заборгованості по аліментам, зменшення розміру аліментів, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Малиновського О.М. 26 лютого 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2009 р. на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Ѕ частини доходів позивача до 1/6 частини. Позовні вимоги в цій частині мотивовані тим, що на теперішній час матеріальне становище ОСОБА_1 значно погіршилось, так як на його утриманні перебувають його непрацездатні батьки, один з яких є інвалідом ІІ групи, які потребують фінансової допомоги з його боку, яку він повинен надавати. Крім того, позивач зазначав, що з нього стягуються аліменти в розмірі 70% від його заробітку, що приводе до скрутного матеріального становища. Такі обставини ОСОБА_1 вважав погіршенням його майнового стану, в зв`язку із чим, на його думку, є підстави для зменшення розміру аліментів.

Також позивач просив звільнити його від заборгованості по аліментам в розмірі 139 015,04 грн., посилаючись на те, що вказаний розмір заборгованості був нарахований державним виконавцем за період, коли він проживав разом з ОСОБА_2 та сином однією сім`єю, сторони спільно вели сімейне господарство, разом купували спільні речі, мали спільний бюджет, за спільні кошти утримували дитину, ремонтували квартиру.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на утриманні у апелянта перебувають непрацездатні батьки, які потребують фінансової, фізичної та психологічної допомоги з боку ОСОБА_1 . Також апелянт зазначив, що він має сімейні відносини із ОСОБА_4 , яка має двох неповнолітніх дітей, на утримання яких ОСОБА_1 також витрачаються грошові кошти.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2009 р. (справа №2-5357/09), яке набуло законної сили, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі Ѕ частини з усіх видів заробітку ОСОБА_1 , починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_2 вересня 2009 р. до повноліття дитини.

За заявою ОСОБА_2 від 28 вересня 2016 р., державним виконавцем Комінтернівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області винесено постанову від 21 жовтня 2016р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5357/09 щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, тощо, може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст. ст. 194-197 СК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон).

За змістом зазначених норм законодавства, розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем.

Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі, якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, за власною ініціативою; ві інших передбачених законом випадках.

Державним виконавцем, згідно вимог ст.194 СК України, Інструкції з організації примусового виконання рішень, на підставі довідки про отримані ОСОБА_1 доходи за попередні три роки, було проведено розрахунок та визначена заборгованість по аліментам, яка станом на 01 грудня 2016 р. склала 139 015,04 грн.

Станом на день постановлення оскаржуваного судового рішення, стягнення щомісячних аліментів та заборгованість в розмірі 139 015,04 грн., нараховані за попередні три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа № 2-5357/09 до виконання, здійснюється шляхом відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 в розмірі 70% його доходу. Станом на 11 лютого 2020 р. заборгованість по аліментам складала 16 291,97 грн.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

За приписами ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до положень ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відтак, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Оцінюючи надані з боку позивача докази в обґрунтування пред`явленого позову, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не доведено, що, починаючи з часу ухвалення рішення суду від 11 листопада 2009 р. про стягнення аліментів, його матеріальне становище суттєво змінилось. Навпаки, наявними у матеріалах справи доказами подтверджено, що розмір доходів позивача за період з 2010 р. до 2019 р. постійно збільшувався.

Також, судом обгрунтовано не прийнято до уваги довод позовної заяви ОСОБА_1 про перебування батьків на його утриманні, оскільки з матеріалів справи вбачається, що батьки позивача отримують щомісячне пенсійне забезпечення, розмір якого позивачем судами першої та апеляційної інстанцій не представлений. Крім того, суд вірно зазначив у своєму рішенні, що мати ОСОБА_1 ОСОБА_5 є пенсіонером з 200 4р., а батько ОСОБА_6 , є інвалідом ІІ групи з 2008 р., тобто, непрацездатність батьків позивача існувала на час ухвалення рішення про стягнення аліментів, а відтак, не може вважатися обставиною, що змінилась після його ухвалення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність правових підстав для зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на утримання сина.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам також не підлягали задоволенню, на підставі наступного.

За ч. 1, ч. 4 ст. 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом (ч. ч. 1, ч. 4 ст. 195 СК України).

За приписами ч.2 ст.197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Отже, вказаною нормою чітко визначені дві правові підстави, за якими платник аліментів може бути звільнений від заборгованості по аліментам, зокрема: тяжка хвороба платника аліментів та/або інша обставина, що має істотне значення.

Як вірно вказано у рішенні суду, посилання ОСОБА_1 на те що він проживав разом з ОСОБА_2 та їх сином однією сім`єю на протязі трьох років, які передували до пред`явлення виконавчого листа до виконання, та за який було нараховано заборгованість по аліментам, є недоведеним та не підтвердженим жодним належним та допустимим доказом.Крім того, вказане не може бути розцінене судом як істотна обставина. Охоронні правовідносини, які виникли між сторонами по справі, не звільняють платника аліментів від виконання рішення суду про стягнення аліментів навіть під час його проживання разом з одержувачем аліментів.

Крім того згідно приписів статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину. Відтак, посилання ОСОБА_1 на те, що він здійснював матеріальні витрати на дитину у спірний період, лише вказують на те, що позивач дотримувався вимог, передбачених ст. 180 СК України. Разом з тим, доказів про те, що у спірний період ОСОБА_1 добровільно виконував рішення суду, з його боку судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Інших істотних обставин для звільнення від заборгованості ОСОБА_1 не зазначає. Не наведено існування відповідних обставин і у апеляційній скарзі.

Щодо позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, то суд дійшов вірного висновку, що вони не підлягали задоволенню, оскільки відділ у виниклих між сторонами правовідносинах не є належним відповідачем та не може відповідати за позовними вимогами, пред`явленими ОСОБА_1 . Даний спір стосується виключно прав та інтересів позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , яка одночасно виступає як законний представник в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_3 .

Зважаючи на викладене, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що на утриманні у апелянта перебувають непрацездатні батьки, які потребують фінансової, фізичної та психологічної допомоги з боку ОСОБА_1 , у зв`язку з чим його матеріальне становище погіршилося, оскільки вказане не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, а тому вказаний довод не є достатньою підставою для скасування законного судового рішення суду першої інстанції.

Крім того, як вірно вказано у рішенні суду, непрацездатність батьків позивача вже існувала на час ухвалення рішення про стягнення аліментів - у 2009 році, а відтак, не може вважатися обставиною, що змінилась після його ухвалення.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що апелянт має сімейні відносини із ОСОБА_4 , яка має двох неповнолітніх дітей, на утримання яких ОСОБА_1 також витрачаються грошові кошти. Так, згідно наявних у матеріалах справи свідоцтв про народження, у дітей є батько - ОСОБА_7 , який зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей (а.с. 202-203). Крім того, згідно копії паспорту ОСОБА_4 вбачається, що шлюб між нею та ОСОБА_7 не розірвано, що ставить під сумнів посилання ОСОБА_1 про наявність сімейних відносин із ОСОБА_4 (а.с. 201). Таким чином, апелянт не надав належних та допустимих доказів сумісного проживання із ОСОБА_4 , а тому колегія суддів вважає безпідставним посилання на вказаний факт ОСОБА_1 у апеляційній скарзі.

Згідно ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів суд повинен виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів погіршення свого матеріального становища чи стану свого здоров`я порівняно з тим, які були у нього на час ухвалення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2009 р., відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розрахунку заборгованості по аліментам державним виконавцем не враховані обставини, що унеможливлюють їх сплату позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки оцінка дій державного виконавця не є предметом розгляду у даній справі.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе