КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/14455/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Катющенко В.П.

21 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення заяви. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що звертаючись із відповідною заявою заявник має на меті визначити свій процесуальний статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Зазначає, що РФ, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно незаконно анексувавши частину території України, а саме АРК, м. Севастополь та частково окупувавши території України, а саме частину Донецької та Луганської областей, порушила вищенаведені норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації з прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9225/2020
Заінтересовані особи відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не подали.

Учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників цивільного процесу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що факт, про встановлення якого просить заявник в поданій заяві, вже визнаний чинним законодавством України, що унеможливлює його встановлення в судовому порядку за правилами окремого провадження.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Торез Донецької області, з 27.07.1990 по 27.08.2010 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; з 14.09.2010 по 17.12.2010 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та з 25.12.2012 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 (т. 1. а. с. 72-78).

Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, серед яких значиться м. Горлівка.

Відповідно до довідки від 29.10.2014 № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, 09 серпня 2014 року ОСОБА_2 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_5 , перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) у АДРЕСА_4 , що у Дніпровському районі м. Києва, де проживає і на даний час (т. 1, а. с. 105).

Заявнику на праві спільної часткової власності належить: 1/4 частка будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.09.1992 та технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду; 1/2 частки квартири АДРЕСА_5 (т. 1, а. с. 93-104).

Звертаючись до суду із відповідною заявою ОСОБА_2 зазначила, що причини, які зумовили її переселення, а саме збройна агресія Російської Федерації проти України та окупація Російською Федерацією частини території Донецької області, не зазначені у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і посвідчують лише факт вимушеного переселення, а не його причини.

Звертаючись до суду з даною заявою про встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області України, заявник посилалась на необхідність визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949.

Згідно з п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

У ч. 1 ст.4, ч. 1 ст. 5 цього Закону визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Частина 1 ст. 2 цього Закону визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 2 цього Закону визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених ч. 1 ст. 1 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

Діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. В даному зверненні Верховна Рада України закликала міжнародне співтовариство визнати факт агресії Російської Федерації проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни.

У липні 2015 року Парламентська Асамблея ОБСЄ ухвалила резолюцію «Продовження очевидних, грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ», в якій визнала військову агресію Росії проти України.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 роз`яснюється, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналіз наведених норм чинного законодавства вказує на те, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо пред`явлення позову до іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави, тобто на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави в якості відповідача. В даній справі заявник звернувся в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а іноземна держава залучена в якості зацікавленої особи, тобто до неї не пред`явлений позов і вона не має процесуального статусу відповідача у справі. А отже висновок суду першої інстанції щодо цього питання, є помилковим.

Звертаючись з заявою заявник просила встановити що її переміщення з місця постійного проживання відбулось у зв`язку з агресією Російської Федерації, що призвела до негативних для неї наслідків, вважаючи це фактом, який має юридичне значення.

Відповідно до підстав визнання факту таким, що має юридичне значення у порядку глави 6 ЦПК України суд повинен встановити факт (дію або подію) у зв`язку з якою виникають, змінюються і припиняються права заявника.

Зі змісту даної заяви вбачається що заявник просив встановити причинно-наслідковий зв`язок між його переселенням та діями іншої держави, що не є у розумінні юридичної науки фактом, який має юридичне значення, а є зв`язком між подіями (фактами), зокрема переселенням та окупацією, і наслідками цих подій, а отже не може бути встановлений у порядку глави 6 ЦПК України .

Крім того, Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в України прийняла цілий ряд нормативно-правових актів, в яких визнала агресію Російської Федерації проти України та тимчасову окупацію територій Донецької та Луганської областей, визначила дату початку такої окупації 20 лютого 2014 року.

А отже виходячи з положень абзацу 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, так як щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Сама по собі видача заявнику довідки про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи, є визнанням державою та підтвердженням, як факту переміщення, так і причин такого переміщення.

Додаткове визнання такого факту та причин переміщення судом, не є необхідним, а тому відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи, вірно застосував норми матеріального права та дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23.07.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова