Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 640/18236/17

провадження № 61-45383св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська обласна рада,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Харківської обласної ради, яка підписана представником Чайчук Оленою Олександрівною , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року в складі судді: Попраса В. О., та постанову апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Котелевець А. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Харківської обласної ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 03 жовтня 2008 року на підставі контракту, укладеного з Харківською обласною державною адміністрацією, працював в КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» на посаді головного лікаря.

Додатковою угодою № 1 контракт продовжено до 07 жовтня 2018 року.

Додатковою угодою № 2 від 05 квітня 2016 року змінено сторону контракту, а саме Харківську обласну державну адміністрацію на Харківську обласну раду.

Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації № 399-к від 04 грудня 2009 року позивача переведено на посаду директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Рішенням Харківської обласної ради № 238-VII від 23 червня 2016 року вирішено питання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

На підставі зазначеного рішення видано наказ від 25 липня 2016 року № 125, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року, зазначені рішення Харківської обласної ради № 238-VII від 23 червня 2016 року та наказ № 125 від 25 липня 2016 року скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Виконання зазначеного судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» є неможливим у зв`язку з припиненням закладу. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 має бути в судовому порядку визнаний таким, якого було звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією закладу, а не за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП.

Розмір заробітної плати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу у період з 22 липня 2016 року до 22 серпня 2017 року становить 197 341,20 грн.

Порушення прав та законних інтересів позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, зважаючи на що позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він оцінює у 50 000 грн.

ОСОБА_1 просив:

визнати його таким, якого було звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією закладу;

стягнути компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн;

стягнути з Харківської обласної ради на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22 липня 2016 року по 22 серпня 2017 року в розмірі 197 341,20 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Харківської обласної ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у період з 22 липня 2016 року до 22 серпня 2017року у розмірі 197 341,20 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, а всього 202 341,20 грн. Визнано ОСОБА_1 таким, якого було звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією закладу. В іншій частині позовних вимог в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з Харківської обласної ради на користь держави судовий збір у розмірі 2023,41 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», з яким ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах, ліквідовано на підставі рішення Харківської обласної ради № 238-VII від 08 вересня 2016 року «Про створення КНП «Обласний центр онкології» та припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр»», про що 22 серпня 2017 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, без зазначення правонаступників. Ліквідація юридичної особи КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та відсутність правонаступника унеможливило виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року, яким ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді директора зазначеного закладу. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадянських формувань, а також положень пункту 1.2. статуту КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» в редакції від 09 вересня 2013 року, єдиним власником (засновником) цієї установи була Харківська обласна рада, яка відповідно до статті 240 КЗпП України є належним відповідачем у справі. Тому суд першої інстанції зробив висновок, що Харківська обласна рада зобов`язана виплатити незаконно звільненому працівнику заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також внести зміни щодо звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією закладу. Оскільки внаслідок порушення трудових прав позивач більше, ніж рік був позбавлений роботи та заробітку, що заподіяло позивачу моральних страждань, він втратив нормальний життєвий зв`язок, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, то суд першої інстанції зробив висновок про стягнення компенсації моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника Харківської обласної ради - Чайчук О. О. задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року в частині стягнення з Харківської обласної ради на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн та судового збору на користь держави в сумі 2 023,41 грн скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми у відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з Харківської обласної ради на користь держави судовий збір в розмірі 1 013,41 грн. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Харківська обласна рада є належним відповідачем у даній справі, а тому із відповідача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу. Колегія суддів не погодилася з рішенням суду в частині стягнення з Харківської обласної ради на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн, оскільки при розгляді справи позивачем не було надано даних, які можуть бути визнані правовими підставами для відшкодування моральної шкоди.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2018 року Харківська обласна рада через представника Чайчук О. О. подала касаційну скаргу, в якій просить оскаржені рішення скасувати в частині позовних вимог про стягнення з Харківської обласної ради на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у період з 22 липня 2016 року до 22 серпня 2017 року у розмірі 197 341,20 грн. При цьому посилається на те, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що згідно статті 112 ЦК України, статей 31, 33 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є нормами спеціальними та пріоритетними перед статтею 21 КЗпП. Позивач пропустив строки звернення до суду, передбачені частиною першою статті 233 КЗпП.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються у касаційному порядку лише у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської обласної ради про стягнення 197 341,20 грн. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому у касаційному порядку не переглядаються.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відзив ОСОБА_5 , який підписаний представником ОСОБА_6 , залишено без розгляду; справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та Харківською обласною державною адміністрацією був укладений контракт від 03 жовтня 2008 року, за яким позивача прийнято на посаду головного лікаря КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Додатковою угодою № 1 дію вказаного контракту продовжено до 07 жовтня 2018 року. Додатковою угодою № 2 від 05 квітня 2016 року замінено сторони контракту: Харківську обласну адміністрацію на Харківську обласну раду. Розпорядженням Харківської ОДА № 399-к від 04 грудня 2009 року ОСОБА_1 переведено на посаду директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

23 червня 2016 року Харківською обласною радою було прийняте рішення № 238-VII «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр». На підставі цього рішення видано наказ від 25 липня 2016 року № 125 «Про звільнення з посади директора та призначення виконуючого обов`язки», яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі № 640/11753/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної ради, КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» про скасування рішення, наказу та поновлення на посаді, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Скасовано рішення Харківської обласної ради від 23 червня 2016 року № 238-VII «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», скасовано наказ КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» № 125 від 25 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

У справі № 640/11753/16-ц встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з порушенням вимог чинного законодавства України.

КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» ліквідовано на підставі рішення Харківської обласної ради від 08 вересня 2016 року № 283-VII «Про створення КНП «Обласний центр онкології» та припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», про що 22 серпня 2017 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Дані про наявність правонаступників у реєстрі відсутні.

Ліквідація юридичної особи КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та відсутність правонаступника, до яких перейшли права та обов`язки вказаної юридичної особи, унеможливило виконання вищевказаного рішення Київського районного суду м. Харкова від 10травня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Відповідно до пункту 1.2. Статуту КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» в редакції від 09 вересня 2013 року, власником (засновником) даного закладу була Харківська обласна рада. Онкоцентр був заснований на майні, що перебувало у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, а Харківська обласна рада визначена Статутом як орган управління майном онкоцентру.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Харківська обласна рада зазначена єдиним засновником КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Відповідно до Додатку № 1 до рішення Харківської обласної ради «Про затвердження Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області» та Переліку орендованих цілісних майнових комплексів та структурних підрозділів, майно яких знаходиться у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 03 квітня 2007 року № 219-V, КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» був включений до переліку суб`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.

Згідно пунктів 4.2., 4.3. рішення Харківської обласної ради «Про створення КНП «Обласний центр онкології» та припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр»» від 08 вересня 2016 року №283-VII, голові Харківської обласної ради доручено вчинити організаційно-правові дії щодо вилучення майна з оперативного управління КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та закріплення за КНП «Обласний центр онкології» на праві оперативного управління об`єкти нерухомого майна, а також проведення забезпечення після державної реєстрації припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» внесення змін до Переліку суб`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, області, затвердженого рішенням Харківської обласної ради від 03 квітня 2007 року № 219-V.

Відповідно до статті 240-1 КЗпП у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 344/7932/16-ц (провадження № 61-22423св18) вказано, що «посилання касаційної скарги на частину третю статті 96 ЦК України, згідно з якою учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом, безпідставні, оскільки згідно зі статтею 240-1 КЗпП у разі звільнення працівника без законної підстави або з порушенням встановленого порядку у випадку ліквідації підприємства на власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, а у відповідних випадках - правонаступника), покладається обов`язок виплатити такому працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу».

Згідно частин першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У статті 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що «перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору щодо непроведення відповідачем звільнення ОСОБА_1 з роботи за його заявою від 23 квітня 2013 року, почався з 22 січня 2014 року (наступний робочий день після набуття чинності рішення Вінницького районного суду від 03 грудня 2013 року) та сплив через три місяці - 23 квітня 2014 року. До суду з позовом про зобов`язання звільнити його з роботи та стягнення коштів, позивач звернувся 24 вересня 2014 року, пропустивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що: «якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права». Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). У зв`язку із наведеним, на підставі частини другої статті 403 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладений у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 524/415/16-ц (провадження № 61-713св17) та від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 (провадження № 61-8881св18)».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній скарзі Харківська обласна рада вказувала про пропуск позивачем строків звернення до суду, передбачених частиною першою статті 233 КЗпП (а. с. 146-154). Проте апеляційний суд не перевірив і не обговорив причини пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП. За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення рішення суду першої інстанції в частині

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської обласної ради, яка підписана представником Чайчук Оленою Олександрівною , задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської обласної ради про стягнення 197 341,20 грн скасувати.

Передати справу № 640/18236/17 у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської обласної ради про стягнення 197 341,20 грн на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук