Справа № 126/1322/18
Провадження № 22-ц/801/1120/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2020 рокуСправа № 126/1322/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №126/1322/18 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Гуцола В.І.,

встановив:

В травні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 травня 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 4900,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.п. 2.1, 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач погодився, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг у «ПриватБанку», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», розміщених на сайті банку www.privatbank.com.ua./terms/pages/70, складає між ним та банком Договір про надання кредиту.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 03 травня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 99982,68 грн, яка складається з 5754,06 грн заборгованість за кредитом, 84993,04 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3998,31 грн- заборгованість за пенею, а також штрафи - 500 грн (фіксована частина), 4737,27 грн (процентна складова).

З цих підстав позивач просив стягнути з ОСОБА_1 99982,68 грн за кредитним договором.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 31 травня 2010 року у розмірі 3740,16 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ «КБ ПриватБанк» про стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти не повернуті, позивач вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої і не повернутої суми кредитних коштів. З підстав, що обов`язковий платіж по картці становить 7% від суми заборгованості, тобто 402,78 грн щомісячно, останній платіж по картці було вчинено 05 квітня 2015 року, а з позовом банк звернувся у травні 2018 року, суд застосував трирічний строк позовної давності, про який заявлено відповідачем, та погодився з доводами відповідача про стягнення 3740,16 грн тіла кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів, неустойки (пені та штрафів) за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах даної справи Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містять підпису позичальника, обґрунтовані підтвердження прийняття відповідачем саме цих конкретних умов позивачем не доведено, а тому такі умови не можуть бути визнані частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви, а також не можуть вважатися типовою формою договору, що унеможливлює застосування ст. 634 ЦК України. Обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом та процентна ставка, не передбачені і у анкеті-заяві від 31 травня 2010 року. Погодження сторонами у письмовому вигляді ціни договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) не доведено, в зв`язку з чим правові підстави для стягнення цих складових заборгованості на користь позивача відсутні.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 31 травня 2010 року, в якій позичальник висловила згоду з формою договору та його умовами. Укладений між сторонами договір є договором приєднання, умови якого встановлені банком у формулярах: Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах банку, до якого інша сторона може лише приєднатися і підпис позичальника у них не потрібен. Посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є безпідставним оскільки обставини справи, за яких Верховний Суд дійшов такого висновку не є тотожними обставинам у цій справі. У довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачкою, остання погодила розмір відсотків у сумі 3,0% на місяць, строк внесення щомісячних платежів та їх розмір, нарахування пені та штрафів у випадку прострочення по кредиту, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні процентів та неустойки. Така довідка не була надана до суду першої інстанції, а була віднайдена в архіві банку після ознайомлення з підставами відмови у задоволенні позову в цій частині, що є поважними причинами неподання її до суду першої інстанції, в зв`язку з чим апелянт просив прийняти таку довідку на стадії апеляційного оскарження. Також зазначав, що є помилковим висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки судом не було перевірено строк дії картки, зокрема перевипущеної, яка приєднується з новим строком дії до вже відкритого рахунку, і дія останньої картки закінчилася 31 серпня 2017 року. Позивач звернувся до суду 09 травня 2018 року, тобто до спливу строку позовної давності.

Представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Хейнісом О.Г. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та є законним і обґрунтованим. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу стверджує, що не підписувала Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а розшук такої довідки після ухвалення рішення суду першої інстанції не може бути визнано поважною причиною неподання її до суду першої інстанції в строк встановлений законом. Довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки з вказівкою про строк дії однієї з них, не підтверджує отримання цих карт відповідачкою, доказу перевипуску карт не надано.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 31 травня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. За змістом договору відповідач виявила бажання отримати платіжну картку «Кредитка «Універсальна», що підтверджується відміткою навпроти відповідного пункту формуляра анкети -заяви (а.с.6).

Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, становлять між нею і банком договір про надання банківських послуг. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До анкети-заяви позивачем додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за такими видами кредитних карток: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с.7).

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 03 травня 2018 року, становить 99982,68 грн, і складається з 5754,06 грн заборгованість за кредитом, 84993,01 грн -заборгованість за процентами за користування кредитом, 3998,31 грн- заборгованість за пенею, а також штрафи - 500 грн (фіксована частина), 4737,27 грн (процентна складова).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах (та) на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

По справі встановлено, що 31 травня 2010 року позичальником ОСОБА_1 було підписано лише анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», в якій відсутні відомості щодо домовленості сторін про термін повернення кредиту, вид кредитної картки та її номер, розмір та підстави для нарахування відсотків, комісій, штрафу та пені.

Тобто в анкеті-заяві погоджена сторонами відсоткова ставка, відповідальність у вигляді сплати неустойки відсутня.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31 травня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» : «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CОNTRACT», «Універсальна GOLD», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256.

Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», доданий позивачем до позовної заяви, не є належним доказом погоджених сторонами умов кредитного договору, оскільки в ньому зазначена загальна інформація щодо усіх типів кредитних карт «Універсальна», з наданого документа неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені ОСОБА_1 при підписанні анкети-заяви. Такий Витяг не підписаний позичальником.

Крім іншого витяг з Тарифів, доданих позивачем до позовної заяви, містить інформацію щодо зміни тарифних планів та зміни процентних ставок з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року, яка не могла існувати станом на день підписання анкети-заяви 31 травня 2010 року.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом на підтвердження таких обставин бути не може.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Отже, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи дійшов правильного висновку, що за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачкою конкретних Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 та погодження сторонами плати за кредит у вигляді сплати процентів, неустойки (пені, штрафів) такі умови не можуть бути визнані складовою частиною кредитного договору, а тому право банку здійснювати відповідні нарахування та обов`язок позичальника по їх сплаті не доведено.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування цього правового висновку до спірних правовідносин є необґрунтованими та не відповідають вимогам ч.4 ст. 263 ЦПК України.

Додана до апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», не приймається апеляційним судом до уваги відповідно до вимог ч.3 ст.367 ЦПК України, оскільки така довідка які не була подана до суду першої інстанції, доказів неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача не надано.

Такими причинами не можуть бути визнані віднайдення довідки після ухвалення рішення суду першої інстанції та ознайомлення з мотивами відмови у задоволенні позову в цій частині.

Водночас саме на позивача покладено обов`язок доказування обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги та подання всіх наявних у нього доказів у строки, встановлені статтею 83 ЦПК України.

В частині вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті та з урахуванням вимог частини другої статті 530 ЦК України позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду про зменшення суми заборгованості на 2013,90 грн у зв`язку із застосуванням до вимог про стягнення тіла кредиту строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» посилається на довідку, згідно з якою клієнту ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 31 травня 2010 року були видані кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 зі строком дії перепущеної картки до останнього дня 08.2017 року (а.с. 103).

Разом із цим матеріали справи не містять даних, за яким картковим рахунком було проведено розрахунок заборгованості відповідача.

Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», що перебіг строку позовної давності слід обраховувати після спливу останнього дня місяця картки, серпня 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано належних доказів, які підтверджували б факт перевипуску нової кредитної картки відповідача, якщо однією із вимог такого перевипуску є додержання клієнтом умов обслуговування картки, передбачених договором, та те, що позивач мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав протягом трьох років з дня, коли виникло право пред`явити таку вимогу (з часу настання строку несплати чергового платежу).

З урахуванням того, що останній платіж було здійснено 05 квітня 2015 року, а з позовом банк звернувся у травні 2018 року, є підстави для застосування строку позовної давності.

Проте, як видно з розрахунку заборгованості розмір заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5754,06 грн є незмінним, починаючи з 31 січня 2015 року, і такий же розмір заборгованості був станом на 17 травня 2015 року, тобто за три роки до звернення з цим позовом.

Здійснений відповідачем розрахунок розміру заборгованості за тілом кредиту, виходячи з розміру щомісячного платежу за кредитом на загальну суму заборгованості, який підлягає стягненню в межах строку позовної давності і з яким погодився суд першої інстанції, є безпідставним та не відповідає обставинам справи.

Враховуючи наведене з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 5754,06 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи в частині визначення розміру заборгованості за тілом кредиту, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 5754,06 грн за тілом кредиту.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 315, 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2020 року в частині стягнення заборгованості з тілом кредиту за договором б/н від 31 травня 2010 року та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 31 травня 2010 року в розмірі 5754, 06 гривень (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят чотири гривні 06 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 101,40 гривень (сто одну гривню, 40 копійок) судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська