Єдиний унікальний номер 235/4493/19
Номер провадження 22-ц/804/984/20
Єдиний унікальний номер 235/4493/19 Головуючий у 1 інстанції Величко О.В.
Номер провадження 22-ц/804/984/20 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 липня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Канурної О.Д., Папоян В.В.

за участю секретаря Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №235/4493/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

02 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (далі за текстом ТОВ «ЕКО») про відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що 27 серпня 2018 року приблизно о 20:00 - 21:00 годині вона зі своїм чоловіком ОСОБА_3 здійснювала покупки у магазині «ЕКОМАРКЕТ», що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Покровськ, мкр-н Південний, 41-а. Біля відділу ковбасних виробів вона послизнулася і впала. Піднявшись, побачила, що послизнулася на рідині невідомого походження та кольору. В результаті падіння вона підвернула ногу, забила спину та забруднила свій одяг - штани, футболку.

Вона одразу ж звернулась до адміністратора магазину з вимогою скласти відповідний акт, у чому їй було відмовлено.

В той же день вона звернулась до лікарні за медичною допомогою, де їй встановили забій лівої п`яткової кістки.

30 серпня 2018 року з метою підтвердження факту отримання травми вона звернулась до відповідача з заявою про надання їй відео торгового залу з місця, де вона впала, але відповідь на цю заяву не отримала.

09 жовтня 2018 року вона звернулась до відповідача з претензією про відшкодування моральної шкоди, на яку 03 грудня 2018 року отримала відповідь, згідно якої вона не зазнала будь яких ушкоджень і такої події з нею не відбулось.

26 листопада 2018 року вона звернулася до виконавчого комітету Покровської міської ради з заявою про створення комісії з розслідування нещасного випадку та видачу їй акту форми НТ. 05 червня 2019 року вона отримала акт, згідно якого у падінні винна вона сама, провини відповідача не має, з чим вона не згодна.

Відповідно до пункту 32 Порядку провадження торгівельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживання товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 833 від 13 червня 2006 року, суб`єкт господарювання повинен утримувати торгівельні та складські приміщення, а також прилеглу до них територію відповідно до санітарних норм.

Згідно пункту 34 цього Порядку суб`єкт господарювання зобов`язаний забезпечити обладнання торговельного об`єкту відповідно до вимог нормативно-правових актів з питань охорони праці, здоров`я та санітарних норм. Торговельний об`єкт обладнується відповідно до вимог нормативно-правових актів з питань охорони праці, здоров`я та навколишнього природного середовища, протипожежної безпеки, а також санітарних норм.

Відповідно до пункту 166 Санітарних правил для підприємств продовольчої торгівлі СанПтаН 5781-91 усі приміщення підприємств продовольчої торгівлі мають утримуватися у чистоті. По закінченню роботи має проводитися вологе прибирання із застосуванням миючих засобів.

Вважає, що зазначені нею норми відповідачем не виконані, а тому саме відповідач є винним у її падінні на мокрій підлозі, бо саме у приміщенні, у якому відповідач здійснює торгівлю, була нечиста підлога з рідиною. Відповідач не вжив заходів та не попередив її про те, що вона має бути обережною на вказаній підлозі, бо на ній розлита рідина.

Вважає, що відповідачем не були дотримані і вимоги пунктів 5.1.16, 5.4.13 Правил НПАОП 52.001-96 "Правил охорони праці для об`єктів роздрібної торгівлі", затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 08.05.1996 року № 79, щодо забезпечення безпеки відвідувачів магазину під час перебування на його території шляхом утримання підлоги в належному стані. Невиконання цих вимог з боку посадових осіб ТОВ "ЕКО", відповідальних за утримання території та приміщення магазину у відповідності до вимог законодавства, знаходиться у причинному зв`язку із настанням з нею нещасного випадку.

Отже, причиною нещасного випадку є неналежний стан підлоги відповідача.

Посилаючись на те, що падіння на підлогу спричинило їй моральні страждання, оскільки вона відчувала фізичний біль у спині та нозі, відчувала страх за те, що зламала ногу, моральних страждань їй завдавали і дії працівників відповідача, які не надали їй допомогу, не надали відео з місця її падіння, що вона відчувала образу від того, що її права порушені, а відповідач своїми діями перешкоджає у захисті її порушених прав та значний час не складав акт про нещасний випадок, а при його складанні визнав її винною у тому, що в магазині не прибрана підлога, просила стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ЕКО» відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів на підтвердження ушкодження здоров`я, перелік і форма яких встановлена Порядком № 270, нею суду не надано.

Проте на підтвердження факту отримання нею тілесних ушкоджень нею суду були надані:

- копія Журналу реєстрації амбулаторних хворих, згідно якого вона 27 cерпня 2018 року зверталася до лікарні за наданням медичної допомоги і оглядом встановлено отримання нею забою лівої п`яткової кістки;

- копія виписки з амбулаторної карти, яка також підтверджує вказаний діагноз.

Факт отримання тілесних ушкоджень підтверджується і актом НТ, який складений відповідачем.

Отже, висновок суду про ненадання нею доказів про факт отримання тілесних ушкоджень не відповідає фактичним обставинам справи.

Суд послався на те, що до цих правовідносин не застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів», а мають застосовуватися норми Цивільного кодексу України.

Вважає, що такого висновку суд дійшов, неправильно застосувавши норми матеріального права.

Відповідно до статі 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування.

Відповідно до статі 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Отже, судом не вірно зроблений висновок про те, що порушення прав споживача стосується тільки неналежної якості продукції. Порушенням прав споживача є і порушення якості обслуговування.

Вона впала саме у магазині та через те, що в ньому не були виконані умови правил утримання торговельних приміщень відповідно до наведених в позові законодавчих актів, які регулюють діяльність об`єктів торгівлі з якісного обслуговування споживачів.

Що стосується постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2001 року № 270 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру», то цей Порядок № 270 регулює саме порядок встановлення факту такого нещасного випадку і не встановлює перелік документів на підтвердження тілесних ушкоджень. Зазначає, що в самому акті, складеному відповідачем, факт отримання нею ушкодження здоров`я не оспорюється. Отже, суд не вірно застосував Порядок № 270, вказавши що саме відповідно до цього Порядку вона мала б надати документи на підтвердження ушкодження здоров`я.

Суд неправильно застосував до спірних правовідносин правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду України № 6-1575цс15 від 09.11.2016 року, оскільки вони взагалі не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі. (а.с. 146 - 147 т. 1)

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач - ТОВ «ЕКО» просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року - залишити без змін.

Зазначає, що доводи позивача є суперечливими. Так, у позовній заяві зазначено, що позивач 27 серпня 2018 року звернулась за медичною допомогою, оскільки у результаті падіння отримала тілесні ушкодження - забій лівої п`яткової кістки. Натомість в апеляційній скарзі зазначено, що позивач підвернула ногу, забила спину.

Крім того, у журналі реєстрації амбулаторних хворих за 2018 рік є запис № 6376 про те, що позивач скаржилась на болі в лівій частині ноги.

Натомість із запису про прийом невролога від 28 травня/серпня 2018 року очевидно, що позивач скаржилась на болі в поперековій області з іррадіацією в праву ногу, діагноз: хронічна вертеброгенна люмбалгія.

У записі про прийом невролога від 28 серпня 2018 року також зазначено про вертеброгенну люмбалгію.

Крім того, в одному з документів про прийом невролога наявне виправлення дати з 28 травня 2018 року на 28 серпня 2018 року, а також відсутнє прізвище та ініціали підписанта, що свідчить про недопустимість його як доказу.

Жодних інших документів на підтвердження ушкодження здоров`я, саме в результаті падіння, позивач не надала. За таких обставин аргументи позивача не можна вважати обґрунтованими та підставними, а висновки суду відповідають матеріалам справи.

До позовної заяви додана претензія позивача без дати, в якій сума моральної шкоди зазначена 7 000 грн., а у позовній заяві - 20 000 грн. При цьому будь-які обґрунтування зміни розміру моральної шкоди відсутні.

У свою чергу відповідач вжив усіх залежних від нього заходів для розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем, та приніс позивачу письмові вибачення за неприємний інцидент.

24 квітня 2019 року відбулося засідання комісії по встановленню причин нещасного випадку невиробничого характеру, що стався з позивачем 27 серпня 2018 року, за участю голови комісії - начальника відділу претензійної та судової роботи ТОВ «ЕКО» Дрозд Т . О . та членів комісії - начальника відділу оперативних перевірок Департаменту безпеки ТОВ «ЕКО» Коваль О.Л., начальника юридичного відділу Покровської міської ради Смаль О.П. Відповідно до наданих Товариству документів та пояснень працівників торговельного залу магазину ТОВ «ЕКО» за адресою: мкр-н Південний, 41-а, м. Покровськ, Донецька область, а також пояснень та документів ОСОБА_1 , комісією складений акт розслідування нещасного випадку невиробничого характеру від 24 квітня 2019 року №1 (далі - акт). Зі змісту пунктів 8, 10, 14 акту, який позивачем не оскаржувався, вбачається: «Стислий виклад обставин нещасного випадку: з пояснень потерпілої, знаходячись в магазині, вона послизнулася в розлитій на підлозі рідині невідомого походження і впала. Працівник магазину, побачивши сидячу на підлозі жінку, підійшов до неї, з`ясував причину та запропонував потерпілій допомогу, але вона відмовилася, піднялася та вийшла з магазину. Слідів розлитої рідини він не побачив. Прямих свідків нещасного випадку не встановлено»; «Причина нещасного випадку - особиста необережність»; «Висновок комісії: нещасний випадок стався через особисту необережність ОСОБА_1 ».

Отже, за встановлених обставин законодавство у сфері захисту прав споживачів відшкодування моральної шкоди не допускає, оскільки така відшкодовується тільки у разі заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом, про що вірно вказав суд першої інстанції.

У свою чергу, наявність деліктної відповідальності не доведена, оскільки вина відповідача у заподіянні шкоди відсутня, як і причинний зв`язок між шкодою і діями відповідача. Факт заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди є не доведеним, а заявлений позивачем її розмір не є обґрунтованим.

Вважає, що законні підстави для відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди відсутні.

Позивач не навела законних підстав та не надала суду доказів, які б підтверджували її право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення прав споживача. (а.с. 181 - 187 т. 1)

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2018 року в приміщенні магазину ТОВ «ЕКОМАРКЕТ», який розташований за адресою: м. Покровськ, мкр-н Південний, будинок № 41а, з позивачем стався нещасний випадок - вона послизнулася та впала на підлогу. Внаслідок падіння отримала тілесні ушкодження - забій лівої п`яткової кістки, що підтверджується медичною довідкою (а.с. 10 - 11, а.с. 73 т. 1).

24 квітня 2019 року комісією складено акт № 1 розслідування нещасного випадку невиробничого характеру та встановлено, що нещасний випадок стався через особисту необережність ОСОБА_1 (а.с. 17 - 18 т. 1).

Згідно свідоцтва про шлюб, яке видано 07 червня 2019 року Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_1 07 червня 2019 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 ; після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_1 (а.с. 161 т. 1), у зв`язку з чим позивачем отримано новий паспорт громадянина України (ІD-картка) на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 143 т. 1).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин, які виникли між сторонами, слід застосувати норми статей 1167, 1168, 1195 ЦК України, а не норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1575цс15 від 09.11.2016 року. Факт падіння на підлогу в приміщенні магазину, що стався з позивачем 27 серпня 2018 року, відповідачем не спростовано. Відповідно до пункту 166 Санітарних правил для підприємств продовольчої торгівлі СанПтаН 5781-91, пункту 32 Порядку провадження торгівельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживання товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 833 від 13 червня 2006 року, саме на відповідача покладено обов`язок щодо дотримання чистоти в приміщенні магазину. Факт падіння позивача внаслідок розлитої рідини відповідачем не спростовано, відповідно відповідачем не доведена відсутність його вини в даній події, а тому суд вважає, що падіння позивача в приміщенні магазину сталося внаслідок бездіяльності відповідача. Проте обов`язок доведення наявності шкоди внаслідок нещасного випадку покладається саме на позивача. Звертаючись до суду, позивач посилалася, що моральна шкода їй завдана внаслідок її переживань у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, на підтвердження чого надала виписку з журналу реєстрації амбулаторних хворих за 2018 рік, виписку з амбулаторної карти. Форма Журналу реєстрації амбулаторних хворих затверджена наказом МОЗ № 157 від 26 січня 2018 року та за такою формою Журнал ведеться медичними установами з 13 березня 2018 року. Проте позивачем суду надано виписку з Журналу реєстрації амбулаторних хворих за 2018 рік старого зразка. Звернення позивача за медичною допомогою підтверджено виписками з амбулаторної карти та інформацією Покровської клінічної лікарні за № 393 від 31 липня 2019 року. Проте звернення за медичною допомогою не підтверджує факт ушкодження здоров`я, що слугувало б підставою для відшкодування моральної шкоди внаслідок нещасного випадку не пов`язаного з виробництвом. Жодних доказів на підтвердження ушкодження здоров`я - офіційних документів на підтвердження тимчасової непрацездатності за станом здоров`я, перелік і форма яких встановлена Порядком розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру № 270 (це можуть бути листок непрацездатності або довідка лікувально-профілактичного закладу відповідної форми, затвердженої наказами МОЗ), позивачем суду не надано. Враховуючи недоведеність позивачем факту завдання шкоди її здоров`ю внаслідок нещасного випадку, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. (а.с. 137-139 т. 1)

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, а також фактичним обставинам справи та наявним у справі письмовим доказам за наступних підстав.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (пункт 1); у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2).

Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1) надав роз`яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV з наступними змінами та доповненнями) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до правового висновку, який викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року в справі № 6-1575цс15, у разі порушення прав споживачів правовідносини сторін регулюються відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. При позадоговірних (деліктних) відносинах застосуванню підлягають правила статті 1167 ЦК України.

Падіння позивача у торговому залі магазину не пов`язано з укладенням, зміною, виконанням чи припиненням договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) позивачем продукції, яка реалізується відповідачем в магазині «ЕКОМАРКЕТ», або з використанням такої продукції, а тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами щодо відшкодування моральної шкоди є деліктними та регулюються статтею 1167 ЦК України.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №461/8496/15-ц, відповідно до якого шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2018 року в приміщенні магазину «ЕКОМАРКЕТ», який розташований за адресою: м. Покровськ, мкр-н Південний, будинок № 41а, з позивачем стався нещасний випадок - вона послизнулася та впала на підлогу, внаслідок падіння отримала тілесні ушкодження - забій лівої п`яткової кістки, що підтверджується медичною довідкою (а.с. 10 - 11, а.с. 73 т. 1). 24 квітня 2019 року комісією складено акт № 1 розслідування нещасного випадку невиробничого характеру та встановлено, що нещасний випадок стався через особисту необережність ОСОБА_1 (а.с. 17 - 18 т. 1)

Зазначена встановлена судом першої інстанції обставина підтверджується актом № 1 від 24 квітня 2019 року розслідування нещасного випадку невиробничого характеру, який затверджений генеральним директором ТОВ «ЕКО» (а.с. 17 - 18 т. 1), згідно якого комісією з розслідування нещасного випадку (голова комісії - начальник відділу претензійної та судової роботи ТОВ «ЕКО» Дрозд Т.О. , члени комісії: начальник відділу оперативних перевірок Департаменту безпеки ТОВ "ЕКО" Коваль О.Л. та начальник юридичного відділу Покровської міської ради Смаль О.П.) встановлено, що згідно пояснень потерпілої ОСОБА_1 , знаходячись в магазині, вона послизнулася в розлитій на підлозі рідині невідомого походження і впала. Працівник магазину, побачивши сидячу на підлозі жінку, підійшов до неї, з`ясував причину та запропонував потерпілій допомогу, але вона відмовилася, піднялася та вийшла з магазину. Слідів розлитої рідини він не бачив. Прямих свідків нещасного випадку не встановлено.

Згідно акту розслідування нещасного випадку причиною нещасного випадку є особиста необережність потерпілої ОСОБА_1 ; в графі «Наслідки нещасного випадку» зазначено: згідно довідки Покровської ЦРЛ забій лівої п`яткової кістки; в графі «Висновок комісії» зазначено: нещасний випадок стався через особисту необережність ОСОБА_1 (а.с. 17 - 18 т. 1).

Отже, судом першої інстанції встановлено та жодною із сторін не оспорюється факт падіння позивача в магазині «ЕКОМАРКЕТ» ТОВ «ЕКО», який розташований за адресою: Донецька область, м. Покровськ, мкр-н Південний, 41а, тобто відповідач визнає факт нещасного випадку, що стався з позивачем в приміщенні належного йому магазину, та той факт, що внаслідок нещасного випадку позивач отримала забій лівої п`яткової кістки, про що саме відповідачем на підставі наданих йому під час розслідування нещасного випадку медичних документів було зазначено в графі «Наслідки нещасного випадку».

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в деліктних зобов`язаннях діє презумпція вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Під час розгляду справи як судом першої, так і судом апеляційної інстанції презумпція вини заподіювача шкоди, а саме, відсутність вини відповідача в падінні потерпілої ОСОБА_1 та отриманні нею забою лівої п`яткової кістки, відповідачем не спростована.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Жодного доказу на спростування вини відповідача в нещасному випадку відповідачем ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилається лише на те, що згідно акту розслідування нещасного випадку такий стався через особисту необережність позивача і що висновки комісії позивачем в установленому законом порядку не оскаржені.

Проте особиста необережність позивача під час падіння не є доказом відсутності вини відповідача в нещасному випадку.

Відповідно до статті 17 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування.

У разі порушення прав споживача на підприємствах сфери обслуговування продавець (виробник, виконавець) і працівники цих підприємств несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до пункту 2 статті 4 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість обслуговування.

Відповідно до статті 20 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» Правила торговельного, побутового та інших видів обслуговування (виконання робіт, надання послуг) затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 «Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2006 року № 833, суб`єкти господарювання повинні забезпечити, зокрема, відповідність приміщення (місця) для провадження діяльності у сфері торгівлі і ресторанного господарства необхідним санітарним нормам, а технічного стану приміщення (місця), будівлі та устаткування - вимогам нормативних документів щодо зберігання, виробництва та продажу відповідних товарів, а також охорони праці.

Відповідно до пункту 32 зазначеного Порядку суб`єкт господарювання повинен утримувати торговельні та складські приміщення, а також прилеглу до них територію відповідно до санітарних норм.

Пунктом 166 Санітарних правил для підприємств продовольчої торгівлі (СанПиН 5781-91), які затверджені Головним державним санітарним лікарем СРСР 16.04.1991, зі змінами, які внесені відповідно до постанови Головного санітарного лікаря України № 2 від 23.01.2006 року, усі приміщення підприємств продовольчої торгівлі повинні міститися в чистоті. Після закінчення роботи повинне проводитися вологе прибирання із застосуванням миючих засобів.

Згідно відповіді ТОВ «ЕКО» на претензію позивача від 26 листопада 2018 року (вих. № 507/777106 від 03 грудня 2018 року), яка підписана генеральним директором ТОВ «ЕКО», 27 серпня 2018 року дійсно було зафіксовано, що «приблизно о 20:00 - 21:00 в маркеті «ЕКО-МАРКЕТ», що знаходиться за адресою: м. Покровськ, м-н Південний, 41А, гр. ОСОБА_1 , здійснюючи покупки, підсковзнулась на рідині і впала. Під час Вашого падіння за даними співробітників маркету ушкоджень Ви не зазнали, від допомоги працівників маркету та виклику швидкої допомоги відмовились» (а.с. 22 т. 1). Тобто, у відповіді на претензію позивача відповідач визнав факт того, що позивач 27 серпня 2018 року підсковзнулась саме на рідині в торговому залі маркету і впала.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що саме на відповідача покладено обов`язок щодо дотримання чистоти в торговому залі приміщення магазину.

В обґрунтування причин падіння позивачем суду надано не лише акт №1 від 24 квітня 2019 року розслідування нещасного випадку, але й фото на а.с. 6 - 8 т. 1, якими підтверджується посилання позивача на те, що підлога була брудна в приміщенні магазину та що підлога в магазині викладена кахельною плиткою.

Відповідач будь-яких заперечень щодо цих фото суду не надав.

30 серпня 2018 року позивач зверталася до відповідача з письмовою заявою щодо надання їй відеозапису торгового залу 27 серпня 2018 року в період з 20 години 30 хвилин до 21 години 10 хвилин (а.с. 12, а.с. 13 т. 1). Заява позивача відповідачем отримана 03 вересня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 15 т. 1). Проте відеозапис ні позивачу, ні суду для спростування тверджень позивача щодо наявності на полу рідини відповідачем не надано.

Враховуючи, що факт падіння позивача внаслідок розлитої рідини на кахельній плитці відповідачем не спростовано, відсутність вини відповідача в падінні позивача відповідачем не доведена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що падіння позивача в приміщенні магазину сталось внаслідок бездіяльності відповідача. Такий висновок суду першої інстанції відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржено.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, стосовно деліктних зобов`язань законодавство передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України покладено на відповідача.

Особиста необережність потерпілої, про що зазначено в акті розслідування нещасного випадку, не є умислом потерпілої і відповідно до статті 1193 ЦК України не є підставою для звільнення відповідача від відшкодування шкоди.

Проте апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем наявності шкоди внаслідок нещасного випадку.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

В позові позивач завдання їй моральної шкоди обґрунтовувала невиконанням відповідачем нормативних вимог щодо належного торговельного обслуговування, а саме, щодо дотримання чистоти приміщень торгового залу, а також фізичним болем, який вона відчувала внаслідок падіння у спині та нозі.

На підтвердження факту ушкодження свого здоров`я позивач надала суду: по - перше, акт № 1 від 24 квітня 2019 року розслідування нещасного випадку невиробничого характеру, в якому комісія з розслідування нещасного випадку дійшла висновку, що внаслідок падіння потерпіла ОСОБА_1 згідно довідки Покровської ЦРЛ отримала забій лівої п`яточної кістки (а.с. 17 - 18 т. 1).

Відповідно до пункту 4 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2001 року №270, факт ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку встановлює і засвідчує лікувально-профілактичний заклад. Документом, який підтверджує ушкодження здоров`я особи, є листок непрацездатності чи довідка лікувально-профілактичного закладу.

Згідно акту №1 від 24 квітня 2019 року розслідування нещасного випадку невиробничого характеру факт ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку комісією з розслідування нещасного випадку встановлено саме на підставі довідки лікувально-профілактичного закладу - на підставі довідки Покровської центральної районної лікарні, про що зазначено в пункті 11 акту (а.с. 17 - 18 т. 1). Зазначені встановлені комісією з розслідування обставини та наслідки нещасного випадку відповідачем в установленому законом порядку не оскаржені.

Отже, встановивши той факт, що 27 серпня 2018 року в приміщенні магазину «ЕКОМАРКЕТ» з позивачем стався нещасний випадок - вона послизнулася та впала на підлогу, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження - забій лівої п`яткової кістки, що підтверджується медичною довідкою, суд першої інстанції всупереч цьому власному висновку дійшов висновку про ненадання позивачем медичних документів відповідної форми і відповідно висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Дійшовши висновку про ненадання позивачем медичних документів відповідної форми на підтвердження факту ушкодження здоров`я, суд першої інстанції фактично перебрав на себе повноваження комісії з розслідування нещасного випадку та вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки у цій справі обставини нещасного випадку, їх наслідки та висновки комісії з розслідування нещасного випадку, жодною із сторін в установленому законом порядку не оскаржувались.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що факт ушкодження 27 серпня 2018 року здоров`я позивача підтверджується і наданою нею до позовної заяви випискою з Журналу реєстрації амбулаторних хворих за 2018 рік, згідно якої ОСОБА_1 27 серпня 2018 року о 21:30 зверталась до Покровської ЦРЛ та після огляду їй було встановлено діагноз: забій лівої п`яткової кістки (запис № 6376). (а.с. 9-10 т. 1)

Посилання суду першої інстанції на те, що позивачем надана виписка з Журналу реєстрації амбулаторних хворих за 2018 рік старого зразка, що нова форма Журналу реєстрації амбулаторних хворих затверджена наказом МОЗ № 157 від 26 січня 2018 року та впроваджена з 13 березня 2018 року, не спростовує факт ушкодження здоров`я позивача, про який зазначено в наданій нею виписці з Журналу реєстрації амбулаторних хворих. Зауваження суду щодо наданого доказу стосуються медичного закладу, який веде такий Журнал, та не можуть впливати на права позивача, в компетенцію якого не входить дотримання форми медичних документів медичними закладами, до яких вона звернулася за наданням медичної допомоги.

На запит суду першої інстанції Покровська клінічна лікарня інтенсивного лікування (реорганізована Покровська ЦРЛ) 31 липня 2019 року надала відповідь за № 393 про те, що згідно запису № 6376 на сторінці 30 Журналу амбулаторного прийому хворих за 2018 рік ОСОБА_1 зверталася до приймального відділення 27 серпня 2018 року о 21.30 та була оглянута черговим лікарем хірургом. (а.с. 73 т. 1)

На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем також надано окремі листки з записами невролога (а.с. 11 т. 1), як зазначає позивач в позовній заяві, це виписка з амбулаторної карти.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З листків із записами на а.с. 11 т. 1, які позивач в позовній заяві називає випискою з амбулаторної карти, не можна встановити якої особи вони стосуються. В цих записах не зазначено, що це є випискою з карти амбулаторного хворого, в них відсутнє посилання на прізвище ОСОБА_1 , а тому апеляційний суд вважає ці докази не достовірними, про що обґрунтовано зазначає відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, та їх не враховує.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження ушкодження здоров`я, є помилковим та не ґрунтується на нормах процесуального права. Доводи апеляційної скарги позивача про неправильну оцінку наданих позивачем доказів є частково обґрунтованими.

Враховуючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), апеляційний суд вважає, що факт заподіяння позивачу моральних страждань внаслідок фізичного болю, якого позивач зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, є доведеним.

Внаслідок бездіяльності відповідача було порушено право позивача на якісне торгівельне обслуговування. В результаті наявності у торговому залі на кахельній підлозі рідини позивач послизнулася, впала та отримала забій лівої п`яткової кістки, внаслідок чого відчувала фізичний біль, змушена була звертатися за наданням медичної допомоги, у зв`язку з чим були порушені її нормальні життєві зв`язки, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач протягом тривалого часу мала докладати зусиль для відновлення своїх порушених прав: падіння сталося 27 серпня 2018 року, нещасний випадок відповідач розслідував лише 24 квітня 2019 року, та, всупереч своїх висновків щодо наслідків нещасного випадку до теперішнього часу, не прийняв заходів щодо добровільного відшкодування позивачу завданої шкоди.

Суд першої інстанції зазначене не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі №761/1604/13-ц.

Отже, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, є частково обґрунтованими.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування позивачу моральної шкоди, апеляційний суд враховує характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, ступінь ушкодження її здоров`я, той факт, що позивачем не надано суду доказів про її тривале лікування, про тяжкі вимушені зміни у її життєвих стосунках. Апеляційний суд також враховує той факт, що для захисту свого порушеного права позивач вимушена була звертатися до суду.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних обставин справи.

З урахуванням зазначеного та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, моральні страждання позивача, завдані ушкодженням здоров`я, апеляційний суд оцінює в 3 000 гривень. Оцінка позивачем своїх моральних страждань в 20 000 гривень є завищеною та не ґрунтується на законі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, а саме, стягнення на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом позивач судовий збір не сплачувала, посилалась на статтю 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та відповідно про скасування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має зазначити про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Згідно позовної заяви ОСОБА_1 заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., яка є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі (відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п/п 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України від 23.11.2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1 921 гривня.

Виходячи з ціни позову 20 000,00 грн., з позовних вимог ОСОБА_1 підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн. (20 000,00 х 1% = 200,00 грн., але не менше 1 921,00 х 0,4).

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 апеляційним судом задоволено у розмірі 3 000,00 гривень, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 115,26 гривень (3 000,00 х 768,40 : 20 000,00).

Відповідно до п/п 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Тобто з апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 152,60 гривень (20 000,00 х 1% = 200,00 грн., але не менше 1 921,00 х 0,4 х 150%).

З апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1 152,60 гривень (а.с. 160, а.с. 163 т. 1).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме, судовий збір за подання апеляційної скарги, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 172,89 гривень (3 000 грн. х 1 152,60 грн.: 20 000 грн.).

Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 гривень та на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору 172, 89 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на користь держави судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції в сумі 115, 26 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 15 липня 2020 року.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.Д. Канурна

В.В. Папоян