Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/3102/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2020 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бондаренко О. В. розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

15.07.2020 року представник позивача подав вказану заяву, в якій просив вжити заходи забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яна Валеріївна, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом, шляхом накладання арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . Заяву обґрунтовує тим, що після смерті ОСОБА_3 в шестимісячний строк було подано заяву про прийняття спадщини. На підставі поданої заяви нотаріус видав Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Після смерті ОСОБА_3 залишилася квартира АДРЕСА_2 . Спадкоємцями першої черги після її смерті є діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 06.08.2013 року приватним нотаріусом Маршалок Я.В. було зареєстровано спадкову справу за №18/2013. Спадкове майно мало б бути успадковане спадкоємцями у рівних частинах, а саме по 1/2 на кожного. Але, в серпні 2019 року, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 стало відомо, що 24.06.2017 року приватним нотаріусом Маршалок Яною Валеріївною, Білоцерківського міського нотаріального округу, Київської області, було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 одноособово за ОСОБА_2 , який є братом ОСОБА_1 . Підставою виникнення права власності зазначається свідоцтво про право на спадщину, серія та номер:372, видане 24.06.2017 року приватним нотаріусом Маршалок Яною Валеріївною, Білоцерківського міського нотаріального округу, Київської області. ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом, повинна була отримати 1/2 частину від спадкового майна, але всупереч закону приватним нотаріусом Маршалок Я.В. було видано свідоцтво про право на спадщину від 24.06.2017 року, що порушило права ОСОБА_1 , яка також була спадкоємцем за законом і мала отримати 1/2 від квартири АДРЕСА_2 . В даному випадку, забезпечення позову обґрунтовується даними обставинами у справі, оскільки приватний нотаріус позбавила Ішназарову І.В. права власності на 1/2 частину вищевказаної квартири в порядку спадкування за законом. Внаслідок видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_2 став одноособовим власником вказаної вище квартири, з огляду на що, із переходом до нього права власності на квартиру, право власності на 1/2 частину якої належить позивачу, ОСОБА_2 має право її будь-яким чином відчужити третім особам. В даному випадку, за результатами задоволення позову ОСОБА_1 право власності останньої на 1/2 частину спірної квартири може бути поновленим, однак подальше можливе відчуження ОСОБА_2 до моменту набрання таким рішенням законної сили, що матиме наслідком складність у відновленні порушених прав позивача, більш за все, зробить їх неможливим. Вжиття заходів забезпечення позову, на переконання позивача, необхідно на час до ухвалення рішення в даній справі, так як у позивача відсутні гарні взаємовідносини з відповідачем та подальший захист, в разі наступної реєстрації права власності на квартиру на третіх осіб, стане неможливим і для відновлення порушених прав позивача потрібно буде докласти значних зусиль та витрат, а також через очевидні ознаки протиправності рішень та дій приватного нотаріуса. У зв`язку з обґрунтованою необхідністю нівелювання реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду по справі, в тому числі, але не виключно, з метою недопущення не лише передчасного та протиправного відчуження ОСОБА_2 квартириза адресою: АДРЕСА_1 до ухвалення відповідного рішення у даній справі, а також для забезпечення його схоронності, цілісності, вважає за необхідне просити суд накласти арешт на квартиру, яка знаходиться заадресою: АДРЕСА_1 . Також, вважає, що заходи забезпечення позову не чинять для відповідача збитків у разі задоволення позову. Пропозиції стосовно зустрічного забезпечення відсутні.

При вирішенні питання щодо забезпечення позову суд виходить з наступного.

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам, які містяться у Главі 10 Розділу І ЦПК України, підстави для її повернення заявнику відсутні.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Пункт 1 частини 1ст. 150 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові №6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Так, згідно свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 372, видане 24.06.2017 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу, Київської області Маршалок Яною Валеріївною, та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №178362881 від 22.08.2019 року, відповідач ОСОБА_2 , зазначений власником спірної квартири.

Враховуючи, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог (визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину серія та номер 372, видане 24.06.2017 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яною Валеріївною, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом), суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно існує спір щодо права власності на вказане майно і невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Спосіб забезпечення позову, про застосування якого просить заявник, є співмірним, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, жодним чином не позбавляє власника права володіння ними. Також, арешт на квартиру ніяким чином не впливає на будь-чиє право користування вказаним майном.

Крім того, згідно п. 10 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Або згідно положень ч.7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Вжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком, лише, збереження існуючого становища до розгляду даної справи по суті та ніяким чином не зумовить фактичного вирішення спору по суті. А у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ст. 158 ЦПК України).

Отже, суд враховує розумність та співрозмірність обмеження права власності, враховує наслідки арешту майна, правову підставу для арешту майна, характер спірних правовідносин, вагомість поданих доказів та виходить з висунутих у цій справі позовних вимог, оскільки невжиття таких заходів може призвести до утруднення чи невиконання можливого рішення суду, вважає, що вимога про накладення арешту на зазначену квартиру, підлягає до задоволення.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що предметом спору між сторонами є вирішення питання про право власності саме на те нерухоме майно, на яке позивач просить накласти арешт, унеможлививши тим самим його відчуження до вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Маршалок Яна Валеріївна, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом, задовольнити.

Накласти арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 .

Стягувач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Боржник: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: відсутній в справі, місце проживання: АДРЕСА_4 ).

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Ухвала складена 17.07.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко