Справа № 495/2993/20
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

14 липня 2020 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - одноособово судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Славич Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Маразліївської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась 29 травня 2020 року до суду з позовною заявою до Маразліївської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 04 травня 2006 року вона придбала у ОСОБА_2 житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки у продавця ОСОБА_2 не було правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку, вона написала розписку, про отримання грошових коштів за належний їй житловий будинок у розмірі 1000,00 грн. Через два роки ОСОБА_2 померла, спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не звертались, натомість вона вже понад 14 років відкрито користується зазначеним вище житловим будинком, оброблює земельну ділянку, сплачує за неї земельний податок. Те, що померлій була передана в приватну власність земельна ділянка площею 0,40 га за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується Рішенням 16 сесії Великомар`янівської сільської ради від 12.11.1993 року (копія додається). Оскільки в позасудовому порядку оформити право власності на зазначене нерухоме майно немає можливості, позивачка вимушена звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача Маразліївської сільської ради не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, проти позову не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, витребувані та надані докази, пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Рішенням шістнадцятої сесії Великомар`янівської сільської ради народних депутатів двадцять першого скликання від 12 листопада 1993 року, ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку площею 0,40 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, померлою ОСОБА_2 04.05.2006 року було отримано від позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1000,00 грн. за придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори №1148/01-16 від 11.06.2020 року, спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 не заводилась.

Відповідно до показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які містяться в матеріалах справи, позивачка ОСОБА_1 придбала будинок за адресою: АДРЕСА_1 у померлої ОСОБА_2 в 2006 році та на даний час користується будинком та земельної ділянкою за цією адресою.

Померла ОСОБА_2 за життя не зареєструвала своє право власності на зазначений вище житловий будинок з надвірними спорудами, що позбавило позивачку оформити право власності в нотаріальному порядку.

Зазначена ситуація характерна для житлових будинків у сільських населених пунктах, збудованих до 1992року.

За часів існування СРСР питання оформлення правовстановлюючих документів на житлові будинки регулювалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла до 1995 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року).

Однак з урахуванням положень пунктів 1, 4 та 6 Інструкції її дія не поширювалась на сільські населені пункти.

Починаючи з 1979 року, в сільській місцевості запроваджено ведення погосподарських книг, які були особливою формою статистичного обліку, в якому відображалась інформація про склад домоволодіння, загальну та жилу площу житлового будинку, рік введення в експлуатацію, а також про «голову господарства».

Разом з тим, і в погосподарських книгах зразка 1979 року не існувало поняття «власник житлового будинку».

Неврегульованість питання реєстрації права власності на житлові будинки, які розташовані в селах, призвела до того, що власники домоволодінь не реєстрували свої права на дане майно і не отримували правовстановлюючі документи. Як правило, все обмежувалось внесенням відповідних змін до погосподарської книги відповідної сільської ради.

За вказаних обставин, позивачка може захистити своє конституційне право на власність лише шляхом звернення до суду з даною позовною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1,4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Відповідно до п. 11 зазначеної вище Постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Відповідно до п. 13 Постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до п. 14 Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19.08.2019 року в справі №465/6560/15-ц, провадження №61-23753св18 правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачка ОСОБА_1 у 2006 році добросовісно заволоділа житловим будинком і земельною ділянкою і з того часу продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше ніж 14 років (тобто більше десяти років), суд вважає, що вона набула право власності на будинок та земельну ділянку за набувальною давністю, а також приймаючи до уваги, що представник відповідача не заперечує проти задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що в даному випадку належним способом захисту прав позивачки у відповідності до ст.16 ЦК України та ст. 344 ЦК України є визнання в судовому порядку права власності на житловий будинок та земельну ділянку за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст. 16, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 2-13, 77-80, 141, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маразліївської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 69,8 кв.м, житловою площею 43,0 кв.м, який в цілому складається по літ. «А» з: 1-1- коридор, 1-2- житлова кімната, 1-3- житлова кімната, 1-4 - кухня,1-5 - житлова кімната, споруди №1-3.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,40 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя