Житомирський апеляційний суд
Категорія 76 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 02 квітня 2020 року суддею Лєдньовим Д.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 02 квітня 2020 року,

у справі № 295/15996/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного та проектно-вишуковувального інституту «НДІпроектреконструкція» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 06.02.2007 перебував у трудових відносинах з Державним науково-дослідним та проектно-вишукувальним інститутом «Ндіпроектреконструкція» (далі - ДНД ПВІ «НДІпроектреконструкція»), яке з грудня 2015 року заборгувало йому заробітну плату. Судовим наказом Богунського районного суду м.Житомира від 18.12.2018 з відповідача на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі станом на 07.02.2017 в сумі 117 440,90 грн. 29.12.2018 на його банківську картку роботодавцем перераховано 112 323,00 грн заборгованості. Враховуючи період затримки розрахунку (з 01.12.2015 по 29.12.2018, що становить 772 робочі дні), розмір середньоденної заробітної плати (416,08 грн), просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 321213,76 грн.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 02 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

На його думку, суд першої інстанції не врахував факт порушення відповідачем мирової угоди, укладеної між сторонами 26.05.2016 у справі №295/5113/16-ц, згідно якої відповідач визнав вимоги позивача про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 119440,99 грн, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 21554,05 грн, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 2438,16 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів з ним повний розрахунок при звільненні і не виконав умов мирової угоди, він звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення заробітної плати. Вважає, що компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, яку визнав відповідач у мировій угоді, є складовою заробітної плати. Чинне законодавство не обмежує будь-яким строком звернення працівника з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, а тому суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву та заяви про застосування позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2007 року працював у ДНД ПВІ «НДІпроектреконструкція».

На підставі наказу № 38-К від 01.12.2015 звільнений за ст. 38 КЗпП України за ініціативою працівника.

Внаслідок виникнення заборгованості із заробітної плати судовим наказом Богунського районного суду м.Житомира від 18.12.2018 на користь позивача стягнуто 117440,90 грн.

Виплата заборгованості здійснена 29.12.2018, що підтверджується відомостями банківського рахунку позивачу. Зазначена обставина визнана сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що відомості про виплату заборгованості із заробітної плати позивач отримав 29.12.2018, проте звернувся до суду 22.10.2019, тобто з порушенням тримісячного строку, визначного для звернення до суду за вирішенням даного спору, будь-яких поважних причин на поновлення строку не зазначив.

Суд також зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку не є заробітної платою, а тому положення ч.2 ст. 233 КЗпП України про право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, не розповсюджуються на вказані вимоги. Крім того, суд вказав, що строки, визначені ч.1 ст. 233 КЗпП України є спеціальними і застосовуються не залежно від заяви сторін про необхідність застосування строків позовної давності.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання ОСОБА_1 на те, що право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку не може обмежуватись будь яким строком, не узгоджується з нормами чинного законодавства. Так, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

Факт не виконання відповідачем мирової угоди, укладеної між сторонами 26.05.2016 у справі №295/5113/16-ц, яка, як вбачається з матеріалів справи, не затверджувалась судом, а відповідний позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості був залишений ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 30.05.2016 за його заявою без розгляду (а.с. 34), не мають правового значення для вирішення даного спору.

Подання відзиву на позов не є обов`язковим для відповідача. Отже посилання ОСОБА_1 на неподання відзиву ДНД ПВІ «НДІпроектреконструкція» на правильність висновків суду не впливає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що визначені ч.1 ст. 233 КЗпП України строки є спеціальними, а тому застосовуються не залежно від заяви сторін про необхідність застосування строків позовної давності. Тому доводи апеляційної скарги у цій частині також є безпідставними.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 12 серпня 2020 року.