Справа №263/8972/18
Провадження 2/263/1241/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарях Лопатнюк К.О., Петровському Д.С., Астаховій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Департамент міського майна Маріупольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2018 року позов задоволено. ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_2 заочне рішення суду від 17 вересня 2018 року було скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що відповідач не проживав у вказаній квартирі тривалий час, з 2011 року він покинув Україну і проживав у РФ зі співмешканкою, ніяких особистих речей відповідача у квартирі не має. З 2011 року комунальні платежі відповідач не сплачує. У зв`язку з високою вартістю комунальних послуг позивач намагалася оформити субсидію, але їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що у квартирі зареєстрований відповідач. Відповідач добровільно знятися з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 відмовився.

До суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнав з наступних підстав. Вказана квартира була отримана ОСОБА_4 (матір`ю відповідача) та членами її сім`ї - чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_2 на підставі обміну квартир. Після одруження відповідача із ОСОБА_3 та народження дочки - ОСОБА_1, вони були зареєстровані також у вказаній квартирі. Після розлучення ОСОБА_3 зайняла окрему кімнату у квартирі, але фактично постійно не проживала в ній. Другу ізольовану кімнату займали батьки відповідача. Жити позивачу, батькам, колишній дружині з дитиною спокійно в одній квартирі було неможливо внаслідок постійних сварок. У 2015 році, за погодженням із матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_4 (основним наймачем квартири), він поїхав на заробітки, працював в іншій країні - в ТОВ «Солик Км», яке знаходиться у м. Москва Російської Федерації. Позивачка - дочка відповідача ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_3 також фактично багато років не проживали у вказаній квартирі. Після рішення суду про їх вселення вони тільки залишили у своїй кімнаті старе ліжко та старі речі і у них були ключі від квартири. За користування квартирою АДРЕСА_1 сплачувати кошти вони не бажали, і з цього приводу також виникали конфлікти. А після смерті батьків відповідача вони скористались його тимчасовою відсутністю і заволоділи повністю квартирою та його речами, речами його батьків. Як пояснили відповідачу сусіди, вони вивезли всі речі з квартири. Після смерті батьків відповідач мав намір звернутися до міської ради за переоформленням на нього особового рахунку, а також звернутися до суду з приводу позбавлення права на користування квартирою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , для чого 25.05.2018 видав довіреність на свого представника - ОСОБА_6 щодо право здійснення необхідних дій від його імені. Чому його представник ОСОБА_6 не виконала доручення своєчасно йому невідомо. Про те, що відповідача позбавили за рішенням суду права користування вказаною квартирою він дізнався у грудні 2019 року від працівників Центру надання адміністративних послуг. У квартирі залишилась його особисті речі - одяг, альбоми з його фотографіями, особисті документи, меблі, які він купував або сам, або разом з батьками та інше майно, яке належить відповідачу. На підставі викладеного, з урахуванням того, що він проживав у спірній квартирі з моменту її придбання, був включений в ордер, не проживав тимчасово з поважних причин та за погодженням із основним квартиронаймачем, і має намір проживати у цій квартирі, оскільки це його єдине житло, просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

25 лютого 2020 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що він має право на спірне житло - квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру №1374 від 04.09.1981, виданого на ім`я ОСОБА_4 (мати позивача) та членів її сім`ї - ОСОБА_5 (чоловік), ОСОБА_2 (син). Відповідно до копії особового рахунку НОМЕР_11 позивач ОСОБА_2 з 17.11.1981 року зареєстрований у вказаній квартирі, і проживає в ній. Тимчасове не проживання позивача в зазначеній квартирі мало місце з поважних причин. Він працював в іншій країні - на підприємстві ТОВ «Солик Км», яке знаходиться у м. Москва Російської Федерації. Тимчасова його відсутність у квартирі із збереженням за ним права на житло була погоджена ним із основним квартиронаймачем на той час, яким була його мати. Після смерті батьків позивач мав намір звернутись до міської ради за переоформленням на нього особового рахунку, та мав намір звернутись до суду з приводу позбавлення відповідачів права на користування квартирою, для чого 25.05.2018 видав довіреність на свого представника ОСОБА_6 на право здійснення необхідних дій від імені позивача. Але у цей час відповідачі скористались його тимчасовою відсутністю, і заволоділи повністю квартирою та його речами, речами його батьків. Коли позивач прийшов 02 грудня 2019 року додому, то в квартиру увійти не зміг. Вийшла сусідка, яка пояснила, що зараз у квартирі мешкають квартиранти, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після смерті батьків позивача вивезли всі речі із квартири, а також заволоділи всіма документами сім`ї. Тому зараз позивач вимушений жити у знайомих. З урахуванням того, що позивач проживав у спірній квартирі з моменту її придбання, був включений в ордер, і має намір проживати у цій квартирі, оскільки це його єдине житло, а відповідачі перешкоджають йому у реалізації його права на проживання у вказаній квартирі, просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом його вселення в квартиру АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні вказаною квартирою.

У запереченнях на зустрічну позовну заяву, наданих суду, ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , та задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 з 2011 року не приїжджав у м.Маріуполь, не сплачував комунальні послуги, ніяких його особистих речей у зазначеній квартирі немає. Вказує, що ОСОБА_2 виселився з квартири добровільно у зв`язку з переїздом на інше місце проживання.

Ухвалою суду від 14.04.2020 задоволено клопотання представника Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про заміну третьої особи Департамент міського майна Маріупольської міської ради на його правонаступника - Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради та виключено Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради з числа третіх осіб у справі. /а.с.20, том 2/.

Ухвалою суду від 14.04.2020 зустрічну позовну заяву прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. /а.с.21-23, том 2/.

17.04.2020 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. / а.с.28-29, том 2/.

Від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про те, що вона підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити. Розгляд справи просить провести без її особистої участі у судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечувала. /а.с.141, том 1; а.с.12, 31 том 2/.

ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що вони з матір`ю отримали однокімнатну квартиру у 1978 році. У 1981 році переїхали у квартиру по вул. Зелінського , де він весь час проживав. У 1993 році він одружився з ОСОБА_3 , у шлюбі у них народилася дочка. У 1999 році після сварки між ОСОБА_3 та його матір`ю він винайняв квартиру, де вони разом жили. Однак, у 2002 році після сварки ОСОБА_3 забрала дочку та пішла з сім`ї, а ОСОБА_2 повернувся жити до матері, разом сплачували комунальні послуги, у 2007 році зробили ремонт. У 2005 році отримав позовну заяву від ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та інші документи, із зазначенням її адреси проживання: АДРЕСА_2. У 2006 році судом було прийнято рішення про вселення ОСОБА_3 та їхньої дочки до спірної квартири, після чого він з матір`ю звільнили одну кімнату та ОСОБА_3 привезла свої речі, змінила замок у кімнаті, та більше він її не бачив. ОСОБА_2 мешкав у квартирі з батьками з 2002 року. У кінці 2014 року він виділяв кошти на ремонт балкону, який був у аварійному стані. У 2015 році він, за домовленістю з матір`ю, поїхав на заробітки до Росії. У квартирі залишилися його речі, документи та речі його матері та вітчима. З 2011 року виїжджав на заробітки та періодично повертався додому, тільки у 2015 році виїхав до Російської Федерації і повернувся у 2019 році. Працював не будучи офіційно працевлаштованим, заробітну плату отримував готівкою. Батькам постійно надсилав гроші, тоді як ОСОБА_3 після вселення у 2006 році ніяких коштів не надавала. Його мати не спілкувалася з ОСОБА_3 . Він постійно зв`язувався з матір`ю, яка повідомляла, що ОСОБА_3 з дочкою не з`являються у квартирі. Сусідка повідомила йому про смерть матері, однак він не зміг приїхати. Сусідка також повідомила, що коли його вітчиму було погано, вона зв`язалася з ОСОБА_3 , просила щоб вони доглянули за ним. Після смерті вітчима, ОСОБА_3 з дочкою його поховали, а потім вивезли усі речі з квартири. Мати з ОСОБА_3 взагалі не спілкувалася, гроші на сплату за комунальні послуги надавав матері він. З 2015 року по 2019 рік він працював у Росії, оскільки обговорювалося питання про сплату коштів за частину квартири ОСОБА_3 . Також він сплачував на утримання дочки аліменти. У квартирі залишилися його документи. Зазначив, що ніякого іншого житла не має.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Крохмальова Л.П. підтримала доводи, наведені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , а також зустрічну позовну заяву. Пояснила, що квартира була отримана 29.07.1981 на підставі ордеру наймачами ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 та їх дочка були зареєстровані як члени сім`ї наймача. Зазначила, що реєстрація не дає права користування житловим приміщенням, юридично порядок користування квартирою не був встановлений. Після розлучення ОСОБА_3 разом з дочкою пішли з цієї квартири, онука навіть не спілкувалася з бабкою. Поки ОСОБА_4 була жива - квитанції на сплату комунальних послуг заповнювалися та оплачувалися нею. ОСОБА_2 не відмовлявся від своїх прав на квартиру, мав намір переоформити квартиру на себе, за кордон він виїхав на заробітки. Зазначила, що акт КСН про не проживання ОСОБА_2 у квартирі не може бути допустимим доказом, оскільки КСН не наділені повноваженнями щодо складання таких актів. Крім того, позивачка ОСОБА_1 не довела належними доказами підстави для позову, зокрема, неможливість призначити субсидію у зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 в квартирі. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги зустрічного позову.

ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 , зустрічні позовні вимоги не визнала, пояснила, що проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , після реєстрації шлюбу з 1993 року вона була зареєстрована у спірній квартирі. У 1994 році у них народилася дочка. Згодом ОСОБА_2 перестав з ними жити. ОСОБА_3 з дочкою жили з його батьками. Через 4 роки він знову повернувся, вони почали жити однією сім`єю, переїхали у іншу квартиру. Через рік ОСОБА_2 знову зник. У 2006 році за рішенням суду її з дочкою було вселено до спірної квартири. З цього часу ОСОБА_2 з ними не проживав, у нього була інша жінка, з якою він придбав будинок у Кальміуському районі м. Маріуполя. У 2011 році він виїхав за кордон та до 2019 року проживав у РФ. ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі та комунальні послуги не сплачував, ніяких коштів на утримання квартири не надавав, не приїхав на поховання своїх батьків. Похованням матері ОСОБА_2 займалася сусідка, оскільки ОСОБА_3 на час її смерті мешкала протягом трьох місяців за іншою адресою - АДРЕСА_3 , яка була поряд з роботою. Вказана квартира належить ОСОБА_8 та ОСОБА_3 сплачувала за неї оренду 1500 грн. на місяць. Вона була у відпустці, а коли повернулася з відпустки, сусідка їй повідомила про смерть ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_3 з дочкою повернулися до зазначеної квартири та постійно проживали у ній. Вона доглядала вітчима ОСОБА_2 , який часто хворів, скаржився на серце, вона викликала швидку медичну допомогу, однак він відмовлявся госпіталізуватися. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , похованням якого займалася вона сама. Старе майно, яке було у квартирі, вона викинула. Зазначила, що ОСОБА_4 ніколи не бажала, щоб ОСОБА_3 проживала у квартирі, завжди виганяла її. Після примусового вселення ОСОБА_3 замінила замок у вхідних дверях, однак, його було вибито, речі були розкидані по кімнаті, після чого вона з дочкою переїхали у орендовану квартиру. До смерті ОСОБА_4 вони періодично з`являлися у квартирі, залишалися ночувати, прали свою білизну, з 2006 року давали кошти на сплату комунальних послуг. У кінці 2014 року були встановлені лічильники на холодну та гарячу воду, ОСОБА_3 викликала майстрів, купила лічильник на холодну воду, у 2019 році лічильники було перевстановлено. Квартиру приватизували. Також пояснила, що дійсно, ОСОБА_6 як представник ОСОБА_2 телефонувала їй з приводу документів на квартиру, однак, суду, при зверненні з первісним позовом у 2018 році, вона про це не повідомляла.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_9 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала з підстав, викладених у письмових заявах по суті справі, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що ОСОБА_2 не довів, що він перебував за межами України у зв`язку з відрядженням, роботою, оскільки останній особисто визнав, що він працював у РФ неофіційно та нелегально. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що проживає у квартирі АДРЕСА_4 , та була знайома з батьками ОСОБА_2 . Вказала, що у квартирі проживали його батьки та він, а після одруження з ОСОБА_3 стала проживати і вона. У шлюбі народилася дочка, однак, через деякий час вони розлучилися. ОСОБА_2 періодично жив з матір`ю, у той час як ОСОБА_3 після розлучення вона там не бачила. З 2011 року він не проживав у квартирі, де проживав не знає, але він постійно провідував матір. У 2018 році вона підписала акт про не проживання ОСОБА_2 , оскільки вважала, що зазначено про не проживання особи саме на дату складання акту. Коли ОСОБА_4 захворіла та просила ОСОБА_10 зробити їй ін`єкції, свідок бачила, що одна кімната була закрита - її за рішенням суду було виділено ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_4 свідок з чоловіком займалися її похованням, гроші на поховання вислав ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_3 з дочкою доглядали вітчима ОСОБА_2 , оскільки той був слабкий та часто хворів. Коли він помер, ОСОБА_10 не повідомила ОСОБА_2 про смерть вітчима, на похоронах його не було.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , пояснила, що у 2018 році за допомогою «Вайберу» з нею зв`язався ОСОБА_2 та повідомив, що у нього у 2016 році померли батьки та він хоче переоформити особистий рахунок на квартиру, яка була отримана за ордером на всю сім`ю. Він надав їй доручення, по якому вона мала представляти його інтереси, а також номер телефону своєї дочки. Усі документи знаходилися у колишньої дружини. Свідок намагалася отримати документи, через ОСОБА_1 зв`язалася з ОСОБА_3 , однак, остання не надала документи. Свідок отримала дублікати усіх необхідних документів та звернулася з позовом до суду про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вона особисто обходила сусідів та декілька свідків пояснили, що в квартирі кілька років ніхто не мешкає. На адресу по вул. Зелінського в м.Маріуполі надійшли ухвали суду про усунення недоліків та про повернення позову, які вона не могла вже на той час оскаржити, про що повідомила ОСОБА_2 . Коли він повернувся в Україну та переоформляв паспорт, у Центрі надання адміністративних послуг йому повідомили, що він знятий з місця реєстрації за рішенням суду.

Суд, вислухавши сторони, пояснення свідків, дослідивши докази по справі, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом установлено та не заперечувалося сторонами, що відповідно до ордеру на житлове приміщення серії №1374 на квартиру АДРЕСА_1 , він виданий ОСОБА_11 з правом на житлову площу ОСОБА_5 - чоловіка ОСОБА_11 , ОСОБА_2 - сина ОСОБА_11 , на підставі протоколу засідання комісії виконкому Жданівської міської ради народних депутатів №30 від 29.07.1981 року. /а.с.16, 106 том 1/.

Згідно з копією особового рахунку № 61714, у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані з 17.11.1981 по 05.07.2016 ОСОБА_4 , з 17.11.1981 по 03.11.2016 ОСОБА_5 , з 17.11.1981 ОСОБА_2 , з 23.02.1993 ОСОБА_3 , з 12.07.1994 ОСОБА_1 /а.с.20, 107 том 1/.

Відповідно до довідки від 02.07.2018 № 18-126-04 про зареєстроване місце проживання, наданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради, у вищезазначеній квартирі зареєстровано три особи. /а.с.20 том 1/.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_8, виданим Жовтневим районним у м. Маріуполі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_8. / а.с.17, 143 том 1/.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 18.10.2016, виданим Жовтневим районним у м. Маріуполі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . /а.с.18, 144 том 1/.

Відповідно до акту, виданого Комітетом самоорганізації населення «Надія» від 02.07.2018 №39, ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою з 2011 року, що підтверджують сусіди ОСОБА_10 (АДРЕСА_4), ОСОБА_12 (АДРЕСА_5 ). /а.с.27, том 1/.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Маріуполя Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_1 , батьками якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 /а.с.9, том 1/.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 18.04.2015, виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 136. Прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_1 . /а.с.10, том 1/.

При судовому розгляді справи встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, квартиронаймач ОСОБА_4 не бажала, щоб ОСОБА_3 мешкала з ними у квартирі.

Зазначені обставини підтверджуються рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2006 року, справа №2-252/2006, відповідно до якого позовну заяву ОСОБА_3 , діючої від свого імені і від імені неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , задоволено, вирішено вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . /а.с.21-22,108-109 том 1/.

За даними відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради відповідно до листа від 16.07.2018 №03-12-7131 вбачається, що за вказаною адресою з 22.01.1984 зареєстрований також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . /а.с.31, том 1/.

Відповідно до рішення Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 30.01.2019 №20, у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача ОСОБА_4 , знятої з реєстраційного обліку 05.07.2016, визнано наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 онуку ОСОБА_1 /а.с.92, том.1/.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №170505185 від 14.06.2019, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №200565235 від 17.02.2020, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної приватної власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 /а.с.91, 131-132 том.1/. Згідно зі свідоцтвом про право власності від 08.05.2019 № 51526/н, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної приватної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 /а.с.92, том.1/.

Згідно з довідкою ТОВ «Солик Км», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 15.08.2015 по 28.11.2019 працював у ТОВ «Солик Км» на посаді водія-експедитора. /а.с.105, том.1/.

Відповідно до копії позовної заяви до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за підписом ОСОБА_3 від 22.07.05, останньою зазначена адреса її проживання: АДРЕСА_3 . /а.с.112, том 1/.

Відповідно до довіреності 50АБ 0864359 від 25.05.2018 ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_6 бути її представником з питання переоформлення особового рахунку на його ім`я, з правом представляти його інтереси в судах будь-якої інстанції та юрисдикції. /а.с.114, том 1/.

Згідно з актом №32 від 15.08.2018, видним головою КСН «Надія», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів сусідів за вказаною адресою не проживають. /а.с.115, том 1/.

Відповідно до довідки, від 13.08.2018 №46-126-1658 з Центру надання адміністративних послуг Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради, наданої ОСОБА_6 , яка діє за довіреністю від імені ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано 3 особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 /а.с.116, том 1/.

Відповідно до свідоцтва про поховання ОСОБА_5 був похований 18.10.2016. /а.с.145, том 1/.

Згідно з квитанціями №№39-45 від 18.10.2016, організацією поховання займалася ОСОБА_3 /а.с.145-147, том 1/.

З квитанцій про сплату коштів за комунальні послуги, вбачається, що у період з липня 2016 року по квітень 2018 року сплату по рахункам здійснювала ОСОБА_3 /а.с.161-170, том 1/.

Суду також надано квитанції про сплату коштів за комунальні послуги за період з січня 2013 року по червень 2016 року /а.с.171-228, том 1/ та з червня 2010 року по червень 2016 року /а.с.44-56, 59-63, том 2/, однак, з них неможливо зробити висновок, хто саме був платником по рахункам за надані кошти, тому суд не приймає їх до уваги, як доказ сторони позивача по первісному позову про те, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були платниками за надані комунальні послуги у спірній квартирі.

Відповідно до акту та свідоцтва про приймання 18.05.2010 абоненту ОСОБА_4 встановлено лічильник води ЛК-15. /а.с.64-65, том 2/.

Згідно з актами № 84838 від 18.10.2019 та №б/н від 25.10.2019, у споживача ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , було прийнято на комерційний облік та, відповідно, знято з комерційного обліку лічильник гарячого водопостачання. /а.с.42, том 2/.

Відповідно до акту №005448 від 30.10.2019 у споживача ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено повірку вузла обліку холодної води. /а.с.57, том 2/.

Статтею 1 ЖК України задекларовано, що громадяни України мають право на житло.

Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Суд повинен надавати адекватне обґрунтування для відхилення аргументів сторін стосовно застосування відповідного законодавства та оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого закону (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 листопада 2013р. у справі № 6-115цс13).

Так, обґрунтовуючи свої вимоги за первісним позовом, позивач посилається на те, що відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України.

В силу вимог ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Також вказаною статтею ЖК України передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 чинять йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням, у якому він був зареєстрований, що у свою чергу є підставою для відновлення його порушених прав на користування квартирою та його вселення в зазначену квартиру.

У відповідності до вимог ст.ст. 64, 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Отже предметом доказування при вирішенні спору за зустрічним позовом є доведення порушення житлових прав позивача (за зустрічним позовом) та перешкоджання йому зі сторони відповідача (-ів) (за зустрічним позовом) у праві користування квартирою, у якій він був зареєстрований.

В силу приписів ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Так, ст.81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних права бо виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Так, на обґрунтування первісного позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач надає в якості доказу акт КСН «Надія» №39 від 02.07.2018 про те, що ОСОБА_2 не проживає за спірною адресою з 2011 року, однак, суд не приймає до уваги зазначений акт КСН «Надія», оскільки він складався зі слів сусідів, причини не проживання ОСОБА_2 в квартирі при його складенні не з`ясовувались.

Натомість жодних доказів, які підтверджують відсутність поважності причин такого не проживання позивачем суду не надано.

Крім того позивачка ОСОБА_1 , позиваючись до ОСОБА_2 , посилалась на неможливість оформити субсидію для оплати комунальних послуг у зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 в квартирі, однак жодних належних доказів з цього приводу, неможливості призначити субсидію, суду не надала.

Водночас, відповідачем за первісним позовом до суду на підтвердження поважності його відсутності тривалий час у спірній квартирі надано довідку ТОВ «Солик Км», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , відповідно до якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 15.08.2015 по 28.11.2019 працював у ТОВ «Солик Км» на посаді водія-експедитора.

Крім того, ОСОБА_2 був сином основного квартиронаймача ОСОБА_4 та після її смерті надав ОСОБА_6 довіреність на переоформлення особового рахунку спірної квартири на його ім`я та звернення до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. ОСОБА_3 в судовому засіданні також підтвердила, що під час судового розгляду за первісним позовом ОСОБА_1 , до ухвалення заочного рішення, до неї зверталася ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 з приводу документів на квартиру.

Аналіз вказаних документів, пояснень сторін та показів допитаних свідків дає можливість прийти до висновку про те, що в період відсутності в Україні відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не втратив належного йому права користування приміщеннями спірного житла, наймачем якого була його мати та він, і його вітчим як члени її сім`ї, не втрачав інтересу до спірної квартири, не мав наміру проживати постійно за іншою адресою, не має іншого постійного житла, а його тимчасова відсутність у спірному жилому приміщенні не дає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У зв`язку з чим в задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

Що стосується зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення ОСОБА_2 до спірної кватири суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі є способами захисту цивільних прав та інтересів судом у відповідності до ст.16 ЦК України.

Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою. Зокрема, у позовній заяві та у судовому засіданні позивач за зустрічним позовом посилався на те, що коли він 02 грудня 2019 року прийшов додому, то в квартиру увійти не зміг, при цьому ані письмових, ані будь-яких інших доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, суду не надає.

При цьому суд також враховує, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2018 року, яке набуло законної сили, ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . За таких обставин не могли вважатися неправомірними дії відповідачів щодо відмови ОСОБА_2 у користуванні квартирою під час дії судового рішення. В подальшому 10 лютого 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області за заявою ОСОБА_2 заочне рішення суду від 17 вересня 2018 року було скасовано. Однак, суду не надано доказів, що після скасування заочного рішення ОСОБА_2 вчиняв дії, направлені на відновлення його реєстрації у квартирі, користування квартирою тощо.

А звернення до суду з такими вимогами є обґрунтованим тільки у випадку відмови відповідачами в праві користування ОСОБА_2 спірною квартирою, тому в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст.9, 64, 65, 71-72, 107 ЖК УРСР, ст.ст.2, 4, 5, 10, 12, 13, 60, 76-79, 81, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_6 , виданий 15.05.2015 Жовтневим РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_7 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_8 , виданий 09.01.2003 Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_9 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_10 , виданий 06.05.1999 Жовтневим РВ РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області.

Суддя О.М.Томілін