Справа № 357/7143/19 Головуючий в суді І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження № 22ц-824/6839/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

13 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,-

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи його тим, що в період з 03 квітня 2017 року по 27 грудня 2017 року він перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47 164, 83 гривень, а саме: 27.12.2017 року - 1407,04 грн., 27.09.2017 року - 1507,54 грн., 27.06.2017 року - 14700,00 грн., 19.05.2017 року - 10050,25 грн., 17.05.2017 року - 9000,00 грн., 16.05.2017 року - 7000,00 грн., 03.04.2017 року - 3500,00 грн., з призначенням платежів - «переказ на картку ПриватБанку через Приват24».

Вказує, що як перед перерахуванням, так і після перерахування грошових коштів між сторонами будь-яких угод не укладалося, тому 10 травня 2019 року він надіслав на адресу відповідача лист-заяву про повернення сплачених грошових коштів на загальну суму 47 164, 83 грн. та просив повернути ці кошти на свій банківський рахунок протягом семи днів, однак відповідач цих коштів не повернув. Вважає, що ОСОБА_2 набув ці грошові кошти без існування достатніх правових підстав, тому просить суд стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти у розмірі 47 164, 83 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його в скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що з відповідачем він не укладав жодних угод, на підставі яких могли були бути передані вказані кошти, при цьому надані відповідачем докази щодо листування у мессенджері Skype як на підтвердження обставин наявності між сторонами домовленостей не може вважатися належним доказом на підтвердження цих обставин, оскільки з цього листування неможливо ідентифікувати осіб, що здійснюють переписку і невідомо, коли саме велась ця переписка та між якими особами. Крім того вказує, що місцевий суд не взяв до уваги твердження позивача та положення ЦК України, помилково встановив наявність між сторонами договірних відносин у формі доручення на підставі переписки в інтернет-мережі та показань свідків, що не є належними доказами у справі, тому вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову необґрунтованим.

У свою чергу, ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції та посилається зокрема на те, що позивачем не було спростовано презумпції правомірності договору, укладеного між сторонами, а також відповідач не довів безпідставність набуття спірних коштів, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, які перераховувалися позивачем на картковий рахунок відповідача, були переказані на виконання доручень, пов`язаних з діяльністю компанії, в якій ОСОБА_2 був директором, і в даному випадку позивач не спростував доводів відповідача щодо належності йому електронної адреси та переписки в Sкуре, а допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт здійснення електронної переписки між позивачем та працівниками компанії, в тому числі з відповідачем, тому, надавши оцінку всім доказам у справі та показанням свідків, суд вважав відсутнім факт безпідставності набуття вказаних коштів відповідачем, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з виписки по витратам, які усього становлять 5 814 272,68 грн., по карт/рахунку НОМЕР_1 і додатковим рахункам договору за період 01 травня 2016 року - 25 квітень 2019 року, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що позивач перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47 164,83 гривень, а саме: 03.04.2017 року - 3500,00 грн., 16.05.2017 року - 7000,00 грн., 17.05.2017 року - 9000,00 грн., 19.05.2017 року - 10050,25 грн., 27.06.2017 року - 14700,00 грн., 27.09.2017 року - 1507,54 грн., 27.12.2017 року - 1407,04 грн. (а.с.5-28).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2017 року за допомогою месенджера Sкуре, відповідач звернувся до позивача з проханням надати поворотну фінансову допомогу в розмірі 10 000, 00 грн. та 19 травня 2017 року відповідач повідомив позивачу номер картки, на яку можливо було перерахувати грошові кошти.

Згідно квитанції сума фінансової допомоги була повернута ОСОБА_2 на картковий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , а саме: 07.07.2017 року - 6000,00 грн. та 15.07.2017 року - 3000,00 грн., що узгоджується з перепискою месенджера Sкуре, між сторонами, в якому вказано про отримання ОСОБА_1 вказаних коштів та зазначено про погашення даної допомоги (а.с.54-58, 144-146).

Також, з вказаної переписки вбачається, що сторони домовлялися щодо перерахування коштів для оплати зразків продукції, а з виписок по рахунках відповідача вказано про перерахунок даних коштів для вказаних цілей. Так, 16 травня 2017 року відповідачем було надіслано повідомлення позивачу за допомогою сервісу Sкуре, про необхідність оплати зразків з Китаю, шляхом переказу грошових коштів в сумі 7000,00 грн. на його картку і позивач повідомленням в сервісі Sкуре 16 травня .2017 року підтвердив факт надсилання грошових коштів в сумі 7000,00 грн. Грошові кошти в сумі 6 732,41 грн. були перераховані відповідачем в той же день в Китай, як оплата зразків. Грошові кошти в сумі 9 000,00 гривень які були перераховані відповідачу 17 травня 2017 року для оплати волокна, що підтверджується перепискою, були перераховані в якості оплати за зразки товару. Грошові кошти в сумі 1500,00 грн. були перераховані позивачем 27 вересня 2017 року на картку відповідача як часткова винагорода, за попередньою домовленістю, для закінчення повної процедури митного оформлення товару в Росії. Грошові кошти в сумі 1400,00 грн. були перераховані позивачем на картку відповідача 27 грудня 2017 року, після того, як позивачу було повідомлено про закінчення документального оформлення товару в Росії (а.с.49-53).

Свідок ОСОБА_3 повідомив суду, що з позивачем він познайомився на виставці в м. Львові у 2000 році, з відповідачем він товаришує з 1994 - 1995 років. Він був організатором компанії, в яку запросив ОСОБА_2 бути директором. В 2015 році запросив ОСОБА_1 , в якого на той час була своя компанія, яка мала такі ж напрямки, як і створена ним, тоді всі юридичні моменти були оформлені на позивача. Між ними було прийнято рішення щодо виконання ОСОБА_2 дій щодо відносин із Китаєм, в зв`язку з цим ОСОБА_1 зі свого карткового рахунку перераховував ОСОБА_2 кошти для закупівлі зразків продукції. Перед тим, як закупити увесь товар всі зразки закуповували на рахунок фізичних осіб, працівників компанії, письмових договорів не укладали. На картковий рахунок ОСОБА_1 поступали кошти за товар і ними оперували в діяльності компанії. Відповідач звертався до позивача через Sкуре і останній перераховував кошти для певних цілей. З 25 грудня 2018 року він не має відношення до компанії.

Свідок ОСОБА_4 дав покази про те, що між ним, як ФОП та компанією ОСОБА_1 було укладено договір на виконання роботи щодо реклами та після перерахування позивачем коштів він здійснював розповсюдження реклами продукції товариства. З компанією працював через менеджера ОСОБА_5 , позивач здійснював фінансову діяльність в товаристві і перераховував йому кошти на картку за виготовлення та розповсюдження реклами. ОСОБА_2 також, будучи директором компанії, перераховував йому кошти за виконану роботу. ОСОБА_1 виконував фінансові операції, перераховував кошти ОСОБА_2 за виконання доручень. Інколи ОСОБА_1 перераховував кошти ОСОБА_2 , а останній йому за виконану роботу щодо розробки реклами продукції компанії та її розміщення на різних сайтах по напрямку 5 країн, в тому числі Україна, Росія, Китай.

Свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що вона була власником компанії «Імтоп» в період з 2015 по 2017 роки, з 2002 року знає ОСОБА_1 , а з відповідачем знайома з 2011 року. Компанію вона створювала разом із чоловіком, коли у 2015 року вони запустили новий бренд ОСОБА_1 запропонував зареєструвати компанію на його ім`я, а враховуючи, що він має вже відкритий картковий рахунок, запропонував його використовувати в інтересах товариства. Так, зареєстрували компанію на ОСОБА_1 . Відповідач здійснював діяльність в компанії, знаходив клієнтів, в тому числі і за кордоном, за що йому і перераховували кошти, за які останній звітував. ОСОБА_2 не працював в офісі, а виконував свою роботу на відстані, уся переписка щодо діяльності здійснювалася через «Скайп». Кошти для розвитку компанії, за продаж товарів поступали на особисту карту ОСОБА_1 , адже так було зручно клієнтам. Рішення щодо подальшого перерахування коштів приймав її чоловік, а ОСОБА_1 їх перераховував. Сумнівів у чесності ОСОБА_1 не було, така практика перерахування коштів діяла у весь період з 2015 по 2017 рік. ОСОБА_4 розробляв бренд компанії і йому також перераховували кошти за виконану роботу. ОСОБА_1 перераховуючи кошти розумів, що діє в інтересах компанії і для її розвитку.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався зокрема і на те, що позивач звернувся з аналогічними позовами ще і до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Так, з відкритої інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що позивач ОСОБА_1 дійсно звернувся із позовом до ОСОБА_4 , справа № 755/9179/19, та зі змісту рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року вбачається, що позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що у період з 29 червня 2016 року по 01 серпня 2018 року позивач перерахував відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти у загальному розмірі 238 101,75 грн., та посилався на те, що відповідач набув ці кошти без достатніх правових підстав, тому просив стягнути ці кошти на свою користь на підставі ст. 1212 ЦК України.

Крім того вбачається, що ОСОБА_1 також звернувся із позовом до ОСОБА_8 , третя особа - ОСОБА_5 , справа № 461/4668/19, та з рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 червня 2020 року вбачається, що позивач посилався на те, що у період з 04 липня 2016 року по 27 березня 2019 року ним через інтернет-банкінг «Приват24» були перераховані грошові кошти у загальній сумі 203 504,00 грн., та посилався на те, що відповідачка ОСОБА_8 набула ці кошти без достатніх правових підстав, тому просив стягнути ці кошти на його користь на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) міститься наступний висновок.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).

Ч.1 ст. 202 ЦК України, встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зібрані у справі докази у їх взаємозв`язку і сукупності підтверджують факт існування між сторонами певних договірних відносин, на підставі яких позивачем були здійснені переведення коштів відповідачу, при цьому позивач здійснював переказ цих коштів неодноразово та систематично і перерахування цих коштів саме з метою виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань та з іншою метою виключає у даному випадку виникнення кондикційного зобов`язання відповідача та стягнення спірних коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами своїх вимог про існування підстав для застосування у справі статті 1212 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вищевикладене узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові 61-17609св18 від 17 квітня 2019 року.

Доводи апелянта щодо безпідставності набуття відповідачем коштів колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не було належним чином доведено факту безпідставності набуття ОСОБА_2 спірних коштів, і не надано належних та допустимих доказів наявності у його діях рахункової помилки, натомість з матеріалів справи вбачається добровільне волевиявлення позивача на перерахування цих коштів, і у діях ОСОБА_2 не вбачається недобросовісності при набутті цих коштів.

Посилання апелянта на те, що надані відповідачем докази електронного листування у мережі Skype на підтвердження обставин наявності між сторонами договірних відносин та узгодження мети отримання коштів є неналежними, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд оцінює усі надані докази у їх взаємозв`язку і сукупності разом з іншими обставинами справи та показами свідків, які вказували на наявність між сторонами тривалих договірних та ділових відносин, а також наявності між цими особами сталої практики щодо перерахування коштів на рахунки з метою вчинення певних дій під час провадження ділової чи підприємницької діяльності.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права, незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу у межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: