Справа № 454/646/17 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1346/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 січня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13 березня 2013 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00%. на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підпис відповідача у заяві підтверджує його згоду на прийняття публічної пропозиції банку щодо укладення договору про надання банківських послуг, який складають підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку (http//privatbank.ua/terms/pages/70/). Незважаючи на виконання банком зобов`язань за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 31 січня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 12 195,09 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1916,38 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 9221,80 грн. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. (фіксована частина) та 556,91 грн. (процентна складова). З наведених банк просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 12 195,09 грн. та судові витрати у розмірі 1600 грн.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 січня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 1916 грн. 38 коп. за кредитним договором б/н від 13.03.2013 року, що складається із заборгованості за тілом кредиту.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1600 грн.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 особистим підписом у заяві-анкеті погодився з тим, що заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» складають договір про надання банківських послуг, він ознайомлений з відповідними документами, а отже, повністю згоден з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах.Вказує, що відсутні будь-які докази, які б підтверджували те, що відповідача не ознайомлено з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» чи ознайомлено з іншими «Умовами та Правилами надання банківських послуг», навпаки, відповідач зобов`язався самостійно ознайомлюватися зі всіма змінами на сайті «Приватбанку». Зазначає, що банк надав належні та допустимі докази на підтримання своїх позовних вимог, а також розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору, однак відповідачем ці докази ніяким чином не спростовані. Вважає, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, крім того закон не вимагає наявності жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та Правилами надання банківських послуг, оскільки договір є договором приєднання. Звертає увагу, що судом першої інстанції належним чином не досліджено розрахунок заборгованості за кредитним договором у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, тому позивач вправі вимагати виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Суд вважав, що відстуні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку».

В матеріалах справи міститься анкета-заява про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» з підписом ОСОБА_1 із зазначенням його анкетних даних (а.с. 6).

Відповідач в анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що дана заява разом з «Пам`яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку», складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, що ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згідний з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг згідний отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту, підтвердив, що ознайомлений та згідний з «Умовами і правилами надання послуг».

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 13.03.2013 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 31.01.2017 року вбачається, що така становить 12 195,09 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1916,38 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 9221,80 грн., штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг» у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 556, 91 грн. (процентна складова). (а.с. 4-5).

На виконання умов кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 у користування кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до жовтня 2016 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою (а.с. 77).

ОСОБА_1 розпочав фактичне використання коштів за встановленим лімітом кредитування з 31 березня 2015 року, що підтверджується випискою по рахунку, за якою обліковується заборгованість в межах змінного ліміту кредитування за договором із урахуванням прихідних та видаткових операцій одночасно саме із кредитної картки № НОМЕР_1 (а.с. 75-76).

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк просив, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом та штрафи.

У анкеті-заяві про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку» від 13 березня 2013 року, яка міститься в матеріалах справи, і є підписаною сторонами, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та визначення їх розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 13.03.2013 року посилався на «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» як невід`ємні частини кредитного договору.

У витягу з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та (або) процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з «Тарифів» та Витяг з «Умов та правил» розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 13.03.2013 року містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 висловила правову позицію, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з «Тарифів» та Витяг з «Умов» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З врахуванням вищенаведеного, зважаючи на те, що відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього заборгованості по погашенню кредиту, враховуючи те, що у відповідача згідно з розрахунком банку, який відповідачем не спростований належними та допустимими доказами, склалася заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 1916,38 грн., іншого розрахунку, на спростування розрахунку заборгованості, наданого банком, відповідач не надав, колегія суддів погоджується з правильними та обґрунтованими висновками суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1916,38 грн. заборгованості за кредитом та відмову в задоволенні решти позовних вимог, а саме, щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 9221,80 грн. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 556,91 грн. (процентна складова).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 01.07.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.