Провадження №2/523/1844/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді - Малиновського О.М.

за участю секретаря - Шевчук М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, стягнення аліментів, додаткових витрат на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 27 вересня 2017р. звернувся до суду з позовними вимогами, в яких просив розірвати укладений між ним та ОСОБА_1 шлюб.

Згідно протоколу автоматичного розподілу справ між суддями, справу було розподілено на головуючого, - суддю Шепітко І.Г., яким, ухвалою суду від 18 жовтня 2017р. було відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 26 лютого 2018р. були об`єднані в одне провадження з первісними позовними вимогами зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства, стягнення аліментів від 26 лютого 2018р.

Згідно протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 11 жовтня 2019р. , в зв`язку з відстороненням головуючого, - судді Шепітко І.Г., справу було повторно розподілено на головуючого, - суддю Малиновського О.М.

Ухвалою суду від 21 листопада 2019р. позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу були виділені в самостійне провадження, із залишенням на розгляді зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , як первісних.

ОСОБА_1 у пред`явлених позовних вимогах остаточно просить:

встановити факт батьківства ОСОБА_2 щодо неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини від його доходу з 26 лютого 2018р. до 30 січня 2019р.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини від його доходу з 10 травня 2015р. по 10 травня 2018р. (за минулий час);

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання під час вагітності та до досягнення трирічного віку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме з вересня 2003 року по 21 травня 2007року у розмірі ј частини його доходів;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання під час вагітності та до досягнення трирічного віку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме з травня 2013 року по 18 лютого 2017року у розмірі ј частини його доходів;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 20 000,00грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 20 000,00грн. на рік.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_5 була народжена ІНФОРМАЦІЯ_3 від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Запис про її народження було здійснено згідно ч.1 ст.135 СК України. Позивач стверджує, що дитина була народжена під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу. Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 вважає, що батьком народженої ІНФОРМАЦІЯ_3 дівчинки є саме відповідач. В частині стягнення аліментів на її утримання під час вагітності двох дітей, до досягнення ними трьох років посилається на те, що вона мешкала окремо від ОСОБА_2 . Щодо стягнення аліментів за минулий час в силу ч.2 ст.191 СК України, позивач просить стягувати аліменти з 10.05.2015р., так як первісний позов про стягнення аліментів був поданий до суду 10.05.2018р. В частині стягнення аліментів за період звернення до суду (26.02.2018р.) по 30.01.2019р., то такі вимоги ґрунтуються на тому, що Суворовським районним судом м. Одеси був виданий судовий наказ від 30.01.2019р., за яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання двох дітей. В частині стягнення додаткових витрат на дітей в розмірі 20 000,00 грн. на рік на кожну дитину, вимоги ґрунтуються на тому, що діти активно займаються спортивними танцями, приймають участь у змаганнях, що потребує спеціальної екіпіровки, постійних тренувань, спеціальної дієти, що приблизно коштує 6000,00грн. на кожну дитину. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_2 пред`явлені позовні вимоги в частині визнання його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 визнав у повному обсязі, про що надав письмові заяви підписані особисто та через свого представника. В іншій частині позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Ухвалою суду від 18 лютого 2020р. було закрито підготовче провадження у справі та призначений розгляд справи за участю сторін.

В зв`язку із запровадженням на території України карантину, за клопотанням ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 розгляд справи неодноразово було відкладено.

В призначене судове засідання позивач та її представник не з`явились, направили до суду заяву в якій підтримали позовні вимоги, просять провести розгляд справи за їх відсутності.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 до суду надійшла заява в якій просить провести розгляд справи у їх відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Одеса, Україна, народилась ОСОБА_3 , про що Генеральним консульством Російської Федерації в м. Одесі, Україна було складено актовий запис про народження №2 від 27 лютого 2007р. та видане свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 . Матір`ю дівчинки була записана, - ОСОБА_1 . Відомості про батька були внесені зі слів матері дитини. Дитина є громадянкою України.

При вирішенні спірного питання, приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, судом застосовуються закони України в силу ст.16 та ст.66 Закону України «Про приватне міжнародне право» за якими права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. При цьому особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частина 4 ст. 206 ЦПК України встановлює, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до статті 128 СК України визнання батьківства за рішенням суду відбувається за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Отже, у виниклих між сторонами правовідносинах слід застосовувати ст.128 СК України. Втім, правильно посилаючись на спірні обставини та вказану норму матеріального права в позовній заяві, ОСОБА_1 та її представник неправильно ставлять перед судом питання про встановлення факту батьківства, так як таке регулюється ст.130 СК України та застосовується у відносинах, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини. Втім, таке не впливає на розгляд справи по суті та не вважається, як вихід за межі заявлених позовних вимог.

Доказами у справах, предметом яких є визнання батьківства, можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог в частині визнання батьківства, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання батьківства є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання батьківства, суд вважає, що частково підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення аліментів.

Як встановлено судом, не заперечується сторонами по справі, підтверджується документально, та з урахуванням визнання батьківства даним рішенням суду, у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від спільного проживання без реєстрації шлюбу народилась ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 22 січня 2005 ІНФОРМАЦІЯ_5 . між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась ОСОБА_9 .

На теперішній час діти проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , перебувають на її утриманні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

За приписами ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до положень ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням, як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

За положеннями частини 3 ст.183 СК України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, приймаючи до уваги, що діти проживають з ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні, виходячи з того, що батьки мають рівні зобов`язання по утриманню дітей, а також з урахування того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, і представником відповідача не наведено чіткого розрахунку розміру доходу ОСОБА_2 , який би узгоджувався з письмовими доказами, суд приходить до висновку, що на утримання дітей відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходів), що відповідає принципам сімейного законодавства. В силу ст.191 СК України, аліменти слід стягувати починаючи з часу подання позовної заяви, - з 26.02.2018р. по 17.01.2019р. включно. Такий період стягнення судом визначається в зв`язку з тим, що за заявою ОСОБА_1 Суворовським районним судом м. Одеси (справа №523/880/19) був виданий судовий наказ від 30 січня 2019р., за яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , були стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку ОСОБА_2 починаючи з 18 січня 2019р.

Суд вважає, що стягнення з відповідача на утримання двох дітей аліментів у розмірі зазначеному вище забезпечить належні умови їх виховання, що в свою чергу забезпечить гармонійний розвиток на мінімальному рівні, встановленому законом. Також суд вважає, що визначений судом розмір аліментів, за відсутності суми щомісячного заробітку ОСОБА_2 , та заперечень в цій частині з його боку, не вплине на забезпечення та належний рівень виховання іншої дитини ОСОБА_2 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Суд також констатує, що ОСОБА_1 знаючи про розгляд даної цивільної справи в порядку позовного провадження за її позовними вимогами про стягнення аліментів, звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу, не повідомивши про це суд, який видав судовий наказ, що є наслідком її недобросовісної поведінки, та зловживанням процесуальними правами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Отже, за вказаною нормою в поєднанні з приписами ст.ст.12,13,81 ЦПК України, саме позивач повинен довести, ту обставину, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

З боку ОСОБА_1 суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував, що вона вживала заходів для отримання аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей, в період, що передував її зверненню до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів. Більш того, про відсутність належних доказів ОСОБА_1 особисто посилається у позовній заяві.

Зважаючи на те, що ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, свідомим невиконанням своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини, і позивач не була позбавлена права раніше звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, проте вказаним правом скористалася лише у 2018 році, то підстав для задоволення позову в цій частині немає.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період, а саме з 10.05.2015р. по 10.05.2018р., є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК).

Згідно до ч.ч.1,2 ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік.

ОСОБА_1 у заявлених позовних вимогах ставить питання про стягнення аліментів з ОСОБА_2 під час її вагітності та до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення трьох років, а також під час вагітності та до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років.

З даними позовними вимогами ОСОБА_1 звернулась до суду 28 січня 2020р., тобто за збігом після першої вагітності майже 16 років, другої вагітності 6 років, після досягнення старшою дитиною 3-х років через 13 років та досягнення ОСОБА_6 3-х років через 3 роки.

Отже, стягнення аліментів під час вагітності та до досягнення дитиною трьох років регламентується Сімейний кодексом з часу звернення до суду (ч.1 ст.79 СК) в період самої вагітності та до досягнення дитиною трьох років. В іншому випадку, стягнення може бути проведено судом за минулий час, проте не більше як за один рік, що передує зверненню до суду (ч.2 ст.79 СК). Слід зазначити, що вказаний річний строк є присічним строком та не може бути поновлений або продовжений.

Таким чином, приймаючи до уваги, що строк вагітності ОСОБА_1 , а так само і строк досягнення дітьми трьох років минув, а також один рік після вагітності та досягнення трьох років дітьми, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 та її представника, що норма ст.79 СК України не має відношення до вирішення спору про стягнення аліментів в порядку ст. 84 СК України. Стаття 79 СК за своєю побудовою віднесена до Глави 9 СК «Права та обов`язки подружжя по утриманню» та має загальний характер щодо вирішення спорів, віднесених до вказаної глави. До вказаної глави і віднесена ст.84 СК. Відтак, при вирішенні спорів про стягнення аліментів на утримання подружжя, з підстав передбачених Главою 9 СК, та визначення часу стягнення аліментів, слід керуватися саме ст.79 СК.

Також є безпідставні посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові ВС від 13.06.2018р. (справа №750/9224/16-ц), так як у вказаній справі при наявності однакового предмету спору (стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років) розглядались інші, відмінні від цієї справи, підстави заявлених позовних вимог.

Статтею 185 СК України, визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. При цьому ч.2 цієї же статті встановлено, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно, а розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Необхідність стягнення додаткових витрат наперед, обґрунтовується позивачем, тим що діти активно займаються спортивними танцями, приймають участь у змаганнях, що потребує спеціальної екіпіровки, постійних тренувань, спеціальної дієти, а такі витрати приблизно складають 6000,00грн. на кожну дитину, щомісячно. Отже, позивач просить стягувати періодично додаткові витрати на дітей до їх повноліття наперед, щороку. У цих випадках ідеться про передбачувані витрати, які має понести позивач в майбутньому, для підтримання здібностей дітей.

Суд погоджується, що захоплення дітьми спортивними заняттями, які характеризуються постійністю, спрямовані на розвиток додаткових здібностей, слід віднести до особливих обставин, які потребують додаткових витрат, з боку їх батьків.

Разом, з тим ОСОБА_1 не надано суду належних доказів того, що вона буде наперед витрачати такі додаткові витрати, частка яких припадає на відповідача, в розмірі 20 000,00 грн. на кожну дитину на рік. Зазначений розмір ґрунтується на припущеннях, є орієнтованим та в силу ч.6 ст.81 ЦПК України не може бути прийнятий судом, як доведений.

Представлені з доку позивача та її представника квитанції про проведення оплати витрат на заняття спортивними танцями, не стосуються розрахунку стягнення додаткових витрат наперед, а стосуються фактично понесених витрат, проте таких позовних вимог ОСОБА_1 не заявляла. Відтак такі квитанції, які також були надані в розпорядження суду позивачем та її представником з порушенням порядку надання доказів - після закриття підготовчого провадження у справі, не мають правового значення для розгляду справи в цій частині заявлених позовних вимог та підлягають поверненню її подателю. Інші квитанції про витрати на відпочинок дітей, заняття англійською мовою тощо, не відносяться до підстави та способу заявлених вимог про стягнення додаткових витрат, а отже судом до уваги не приймаються.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат наперед є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовій збір на користь позивача та несплачений судовий збір за вимоги про стягнення аліментів на користь держави в розмірі 840,80 гривень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів на утримання дітей у межах суми за один місяць.

На підставі ст. ст. 180, 181, 183, 191 СК України, керуючись ст. ст.12,13,76,200, 206,259, 263-265,268,430 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянина Російської Федерації, батьком громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 , проте не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2018року до ІНФОРМАЦІЯ_8 , включно.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць.

В іншій частині, позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складено 08 липня 2020р.

Суддя