Справа № 154/2362/19 Головуючий у 1 інстанції: Вітер І. Р.
Провадження № 22-ц/802/444/20 Категорія: 29 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з Вергун Т.С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що 12.04.2016 року з вини відповідача ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої позивач ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15.05.2019 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності. На думку позивача, дана обставина не є реабілітуючою та не виключає вину відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, а отже він не звільняється від цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування заподіяної шкоди.

Позивач також зазначав, що він поніс витрати на лікування у розмірі 24 385,13 грн, які не були відшкодовані йому відповідачем. Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому була заподіяна значна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням його здоров`я.

Посилаючись на заначені обставини, позивач ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 в його користь 24 385,13 грн на відшкодування майнової шкоди, 15000 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 11.11.2019 року до участі у справі як третю особу на стороні відповідача залучено ПАТ «Страхова група «ТАС».

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 січня 2020 року в даній справі позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 24 385,13 грн.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, у якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість судового рішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові з наступних підстав.

Судом установлено, що 12 квітня 2016 року з вини відповідача ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «Шевроле Авео», сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої позивачу в даній справі ОСОБА_4 було завдано тілесні ушкодження, які мають ознаки середніх за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15.05.2019 року закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності (а.с.9,10).

Крім того, із матеріалів справи убачається, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу відповідача в даній справі ОСОБА_2 на час настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахованна у ПАТ «Страхова компанія «ТАС», що підтверджується копією страхового полісу № НОМЕР_1 від 25 лютого 2016 року (а.с.39).

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожно-транспортної пригоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив з того, що саме відповідач ОСОБА_2 повинен відшкодувати в користь позивача ОСОБА_4 заподіяну останньому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову та моральну шкоду, оскільки позивач протягом встановленого законом трирічного строку з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди не подав страховику заяву про відшкодування шкоди.

Проте такі висновки судом зроблені з порушенням вимог закону.

Згідно з частиною 1 статті 1166, частиною 1 статті 1167 ЦК України майнова та моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Частина 2 статті 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується його законним власником, тобто особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В пункті 6 своєї постанови від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завданням шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може буди притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автомної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо, зокрема, шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, законодавством встановлений інститут страхування, яким передбачений окремий вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

До видів обов`язкового страхування віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини 1 статті 7 Закону України «Про страхування»).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних траспорних засобів регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правовї відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року (далі-Закон).

Згідно з пунктом 2.1 статті 2 Закону відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Конституцією України, Цивільним Кодексом України, законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону).

Пункт 22.1 статті 22 Закону передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-траснпортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що 12 квітня 2016 року з вини відповідача ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого перед третіми особами була застрахована 25 лютого 2016 року У ПАТ «Страхова група ТАС», сталася дорожньо-траснспортна пригода, тобто настав страховий випадок.

Відповідач в даній справі ОСОБА_2 14 квітня 2016 року відповідно до вимог Закону письмово повідомив страховика, з яким він уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правовї відповідальності, про настання дорожньо-транспортної пригоди, до повідомлення додано копії стахового полісу, посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.54).

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме страховик у межах страхових сум повинен відшкодувати позивачу ОСОБА_4 у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до пункту 35.1 статті 33 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, протягом 30-ти днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Як було встановлено судом, позивач ОСОБА_4 не подавав страховику заяву про страхове відшкодування.

На думку колегії суддів, та обставина, що позивач ОСОБА_4 у встановлений Законом строк не подав до страховика заяву про страхове відшкодування, не може бути підставою для стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, саме з відповідача ОСОБА_2 , який застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами у ПАТ «Страхова група «ТАС».

Згідно з правовою позицією, викладеною в пункті 72 Постанови Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правовї відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договром або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правовї відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, пердбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В даному випадку у страховика виник обов`язок з виплати страхового відшкодування і розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а тому висновки суду про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, саме з відповідача ОСОБА_2 , який застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами, не відповідає встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції із-за невідповідності висновків суд встановленим обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 17 січня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді