Справа № 588/232/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2020 року м.Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Линник О.С., з участю секретаря судових засідань Семенішина С.С., з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу суду, цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, доплати за роботу в нічний час, виплати за роботу в надурочний час, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Сумцова Є.С. звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивував тим, що він згідно наказу № 5-к від 07 серпня 2018 року був прийнятий ФОП ОСОБА_4 на посаду сторожа. 17 січня 2020 року наказом № 1-к від 17.01.2020 позивача було звільнено з посади сторожа за угодою сторін, відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, на підставі, нібито, написаної ним заяви. Позивач вважає його звільнення незаконним. Так, позивач вказує, що не писав заяву про бажання звільнитися з займаної посади за угодою сторін, на яку посилається відповідач як на підставу для звільнення. Будь-якої угоди про звільнення між сторонами не було, а тому звільнення позивача з займаної посади сторожа є виключно ініціативою відповідача. ФОП ОСОБА_4 не надавав позивачу для ознайомлення наказ про його звільнення з посади сторожа, а лише видав 17 січня 2020 року трудову книжку із зробленим записом про звільнення. В день звільнення ФОП ОСОБА_4 не провів розрахунок та виплату всіх належних звільненому працівнику сум. Тому порушене право позивача має бути відновлене шляхом скасування наказу № 1-к від 17 січня 2020 року про звільнення з посади сторожа згідно пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та поновлення його на посаді сторожа у ФОП ОСОБА_4 з 18 січня 2020 року.

Позивач вважає, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.01.2020. Відповідач був зобов`язаний на вимогу ОСОБА_1 надати довідку щодо розміру його заробітної плати та розміру середнього заробітку за останні два місяці, однак даного обов`язку він не виконав.

Крім того, за період роботи на посаді сторожа ОСОБА_1 працював у нічний час, однак відповідач не здійснював обов`язкову доплату за роботу в нічний час, чим грубо порушив норми статті 108 КЗпП України. Позивач здійснював виконання своїх обов`язків у добовому режимі роботи, працював з 20-00 годин і до 8-00 годин ранку наступного дня, тому він має право на підвищену оплату в розумінні статті 108 КЗпП України, однак оплату за роботу в нічний час за весь період роботи у ФОП ОСОБА_4 позивачу сплачено не було.

У період з 08.08.2018 по 31.12.2018 року заробітна плата позивача складала 3723 грн. щомісяця, у період з 01.01.2019 по 31.12.2019 року - 4173 грн., у період з 01.01.2020 по день звільнення - 4723 грн. Впродовж всього часу роботи у відповідача ОСОБА_1 відпрацьовував саме нічні зміни.

З огляду на зазначене, відповідно до відпрацьованого часу позивач має право на доплату за роботу у нічний час в наступних розмірах, але не менше 20 відсотків окладу:

за період з 08.08.2018 по 31.08.2018 552,40 грн.;

за період з 01.09.2018 по 30.09.2018 744,60 грн.;

за період з 01.10.2018 по 31.10.2018 744,60 грн.;

за період з 01.11.2018 по 30.11.2018 744,60 грн.;

за період з 01.12.2018 по 31.12.2018 744,60 грн.,

тобто всього у 2018 році 3530,80 грн.;

за період з 01.01.2019 по 31.01.2019 834,60 грн.;

за період з 01.02.2019 по 28.02.2019 834,60 грн.;

за період з 01.03.2019 по 31.03.2019 834,60 грн.;

за період з 01.04.2019 по 30.04.2019 834,60 грн.;

за період з 01.05.2019 по 31.05.2019 834,60 грн.;

за період з 01.06.2019 по 30.06.2019 834,60 грн.;

за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 834,60 грн.;

за період з 01.08.2019 по 31.08.2019 834,60 грн.;

за період з 01.09.2019 по 30.09.2019 834,60 грн.;

за період з 01.10.2019 по 31.10.2019 834,60 грн.;

за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 834,60 грн.;

за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 834,60 грн.,

тобто всього у 2019 році 10015,20 грн.,

за період з 01.01.2020 по 17.01.2020 518,00 грн.

Також впродовж періоду роботи позивачем було відпрацьовано надурочні години, виплати за які відповідачем не проводилися, розмір якої за весь період роботи складає 8838,40 грн., а саме :

за період з 08.08.2018 по 31.08.2018 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 22,41 грн x 20 = 448,20 грн.;

за період з 01.09.2018 по 30.09.2018 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 22,41 грн x 20 = 448,20 грн.;

за період з 01.10.2018 по 31.10.2018 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 22,41 грн x 20 = 448,20 грн.;

за період з 01.11.2018 по 30.11.2018 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 22,41 грн x 20 = 448,20 грн.;

за період з 01.12.2018 по 31.12.2018 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 22,41 грн x 20 = 448,20 грн.;

за період з 01.01.2019 по 31.01.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.02.2019 по 28.02.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.03.2019 по 31.03.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.05.2019 по 31.05.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.06.2019 по 30.06.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.08.2019 по 31.08.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.09.2019 по 30.09.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.10.2019 по 31.10.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 20 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 25,13 грн x 20 = 502,60 грн.;

за період з 01.01.2020 по 17.01.2020 10 годин надурочної роботи, за надурочну роботу слід нарахувати: 28,31 грн x 20 = 566,20 грн..

Також позивачу неправомірними діями відповідача щодо видачі незаконного наказу про його звільнення без належним чином оформленої підстави (заяви позивача), неповної сплати вказаних вище сум при звільненні, а він, не отримуючи зазначених належних коштів для проживання, було завдано моральних страждань та психологічних переживань, в результаті чого позивач втратив нормальні життєві зв`язки, які вимагали від нього в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку джерел і засобів для існування. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 10 000 грн., яку просить стягнути з відповідача на його користь у відповідності до ст.237-1 КЗпП України.

Тому, посилаючись на ст.ст.5-1, 232, 233, 235 КЗпП України, просить: 1)визнати незаконним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_4 за №1-к від 17.01.2020 "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 "; 2) поновити його на посаді сторожа у ФОП ОСОБА_4 з 18.01.2020; 3) стягнути з ФОП ОСОБА_4 на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заробітну плату за роботу в нічний час у розмірі 14064,00 грн., заробітну плату за роботу в надурочний час у розмірі 8838,40 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, вказали обставини, визначені у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечила, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. А саме, що звільнення позивача було законним, так як це було його добровільне волевиявлення. Так, позивач 17.01.2020 за власною ініціативою власноручно написав заяву про його бажання звільнитися з займаної посади сторожа за угодою сторін, тому керівництво відповідача не мало право порушити право працівника. Через те, що позивачем у заяві не було зазначено дати з якого часу він має намір звільнитися, керівництво ФОП Погребняк А ОСОБА_5 погодило заяву від дати її отримання, а саме від 17.01.2020 та цією ж датою було видано наказ про звільнення. Зауважує також та те, що позивач не мав звичку зазначати дату на документах, що також ним було не зазначено і в заяві про звільнення з особливих міркувань. У день звільнення позивачу було надано н ознайомлення наказ про звільнення, однак він категорично відмовився його підписувати. Також у день звільнення він відмовився отримувати розрахунок, току йому було направлено офіційного листа від 24.01.2020 про необхідність його явки для отримання остаточного розрахунку та 25.01.2020 з ним було проведено повний розрахунок. Щодо позовних вимог про стягнення оплати праці за роботу в нічний час та за надурочний час, відповідач вказує, що вказана вимога позивача є безпідставною, оскільки позивач приходив на роботу о 08 годині та йшов з роботи о 17 годині. Працівники вказаного підприємства на базі в надурочний час не залишаються, оскільки в цьому немає необхідності, так як база на всій площі забезпечена камерами відеоспостереження. З приводу надання позивачем письмового доказу копії журналу прийому та здачі чергувань працівників ФОП ОСОБА_4 , то вказаний доказ в розумінні абз.2 ч.5 ст.95 ЦПК України не можна вважати засвідченим належним чином, оскільки такий журнал ніколи не вівся на підприємстві, надані позивачем його копії є підробкою, що є недопустимим доказом, а тому не повинен прийматись судом до уваги. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то відповідачу незрозуміло, у яких саме, в розумінні ст.237-1 КЗпП України, небезпечних умовах для життя і здоров`я приходилось працювати позивачу на посаді сторожа на зерноперевалочному складі і що саме призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У даному разі позивач повинен був надати письмові докази, а саме медичні документи про його лікування та провести відповідну медично-психологічну експертизу. У зв`язку з цим просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з безпідставністю.

Дорохов надав до суду відповідь на відзив відповідача, вказавши, що заява про звільнення ОСОБА_6 , копія якої надана відповідачем, була написана влітку 2019 року, а не 17.01.2020, сторони не обумовили на той час строк та умови звільнення позивача з посади, відсутня на заяві резолюція роботодавця. Відповідач не ознайомив позивача з наказом про його звільнення, не вжив заходів щодо його ознайомлення з наказом та не провів вчасно розрахунок. З приводу заперечень відповідача щодо відсутності журналу прийому та здачі чергувань працівників ФОП ОСОБА_4 позивач вважає, що його копія є доказом у розумінні ст.ст.77,79 ЦПК України, а відомості надані відповідачем у табелях обліку робочого часу є недостовірними, такими, що не відповідають дійсності.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №5-к від 07.08.2018 позивач був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_4 з 08.08.2018 на посаду сторожа, що не оспорювалось сторонами.

Наказом №1-к від 17.01.2020 ФОП ОСОБА_4 позивач був звільнений із займаної посади із 17.01.2020 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с.139). Вказаний наказ не містить підпису ОСОБА_1 про ознайомлення його із змістом.

Судом досліджено письмова заява позивача, яка була підставою видання наказу про його звільнення.

Так, вказана заява власноручно складена позивачем, що заявлено самим ОСОБА_1 , адресована ФОП ОСОБА_7 , в якій він просить звільнити його за згодою сторін, містить підпис ОСОБА_6 , однак не містить дати складення такої заяви та дати, з якої просить звільнити позивач його з роботи. У верхньому лівому куті на заяві міститься напис про реєстрацію цієї заяви за вхідним номером 1 від 17.01.2020 (а.с.134).

Відповідачем надано копію журналу реєстрації вхідних документів ФОП ОСОБА_4 за 2020 рік, де під першим номером проведено реєстрацію заяви ОСОБА_1 , яка надійшла 17.01.2020 про звільнення за угодою сторін (а.с.135-138).

До трудової книжки позивача були внесені записи під №10 про його прийняття на роботу з 08.08.2018 на посаду сторожа та під №11 про його звільнення з займаної посади за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України 17.01.2020 (а.с.7-9).

Аналізуючи зміст заяви суд вважає, що у даному разі позивачем не викладено його волевиявлення належним чином про звільнення з роботи за угодою сторін з 17.01.2020, так як будь-якої дати на цій заяві ОСОБА_1 не проставлено ні щодо дати її підписання, на щодо дати звільнення його з роботи.

Відповідно до ст.51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін(п.1 ст.36 КЗпП України).

Крім того, допитаний судом свідок ОСОБА_8 підтвердив пояснення позивача про те, що аналогічну заяву свідок також писав навесні 2019 року на прохання ОСОБА_7 , який повідомляв про начебто можливе переведення їх до агрофірми «Партнер», в подальшому такого переведення не відбулось.

Свідок ОСОБА_9 , який працює старшим на дільниці ФОП Погребняка повідомив, що позивача ОСОБА_7 звільнив через невиконання ним своїх службових обов`язків, так як служба безпеки через камери спостереження, які встановлені на дільниці, зафіксувала факти порушення позивачем трудової дисципліни, а саме запізнення на роботу, залишення роботи до закінчення робочого часу, нездійснення ним обходу території під час чергування, факти сну на робочому місці. Через це неодноразово свідок мав розмову з позивачем, однак той не реагував, в результаті чого був звільнений. Наказ про звільнення був виданий за згодою сторін, а не за порушення трудового законодавства. Свідок показав, що в його присутності наказ про звільнення у день звільнення не був вручений позивачу, через декілька днів, коли передали гроші при звільненні позивачу, трудову, свідок телефонував ОСОБА_6 , пропонував забрати належні йому до виплати кошти та трудову книжку, той відмовлявся і тоді свідок сам відвозив позивачеві трудову книжку та розрахункові кошти в один із днів січня 2020 року.

Позивачу надсилався лист від 24.01.2020 р. із пропозицією звернутися до підприємця для отримання остаточного розрахунку при звільненні (а.с.143,145), тобто не у день звільнення з роботи.

Доказами встановлено, що позивач отримав розрахункові при звільненні 25.01.2020 р. зарплатна відомість із підписом про отримання та датою, вчинені ОСОБА_1 (а.с.142).

Отже, вказані докази дають підстави суду вважати, що у позивача був відсутній намір на звільнення за угодою сторін та відповідачем не надано доказів у спростування вказаних обставин.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, суд вважає, що порушене право позивача на працю має бути відновлено, незаконний наказ про його звільнення слід визнати незаконним та скасувати, та поновити позивача на посаді сторожа з 18 січня 2020 року.

За час вимушеного прогулу позивача на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток, починаючи з 18.01.2020. Так як позивач не надав розрахунку щодо розміру середнього заробітку, який він просить стягнути на його користь з відповідача, суд вважає за необхідне самостійно обрахувати суму середнього заробітку по день постановлення рішенням суду.

При визначенні періоду вимушеного прогулу та розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з такого.

Так, згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Оскільки позивача звільнено наказом від 17.01.2020, останнім днем його роботи є 17.01.2020, який оплачено відповідно до відомості отримання заробітної плати за січень 2020 року (а.с.156), а тому період вимушеного прогулу починається з 18.01.2020 і закінчується днем ухвалення рішення суду про поновлення на роботі, тобто 19.06.2020.

Розрахунок: 4155,81 грн.(заробітна плата за листопад 2019) + 4188 грн. (заробітна плата за грудень 2019 року) = 8343, 71 грн. : 42 відпрацьованих дні за листопад і грудень = 198,66 грн. розмір середньоденної заробітної плати.

198,66 грн. х 105 днів = 20859,30 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір щодо стягнення заробітної плати за роботу в нічний час, суд встановив наступне.

Стороною відповідача суду не надані посадові обов`язки сторожа та штатний розпис.

Згідно наданих бухгалтерських документів відповідача відомостей про отримання заробітної плати із серпня 2018 року по січень 2020 року (а.с.146-156) значиться ОСОБА_1 отримував заробітну плату із серпня по січень, що також підтверджується довідкою про доходи (а.с.132).

Відповідно до табелів обліку використання робочого часу, складених відносно ОСОБА_1 сторожа, вбачається, що із 08.08.2018 по 17.01.2020 позивач мав виходи на роботу у певні дати по 8 годин, відпрацьованих годин нічних, вечірніх, надурочних, вихідних чи святкових в табелях не обліковано.

Суд дослідив наданий позивачем відкопійований журнал приймання та здачі чергувань, копія якого завірена його представником (а.с.12-114).

У судовому засіданні ОСОБА_1 вказав, що саме цей журнал він та інші сторожа за вказівкою керівництва власноручно вели при прийманні та здачі чергувань.

Згідно зі ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Разом із тим, суду не вдалось за можливе дослідити оригінал вказаного журналу чергувань, його копії не містять підписів, розпоряджень, печаток, штампів керівництва ФОП Погребняк, представником відповідача зазначено, що вказаний журнал представити суду неможливо, так як він відсутній у підприємця.

Отже, суду не видалось за можливе достеменно встановити факт кількості відпрацьованих годин у нічний час, точні дати виходу позивача на роботу у нічні зміни, хоча свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у своїх показах підтверджували, що позивач працював уночі, як нічний сторож.

Крім того, позивач, мотивуючи позов у цій частині не зазначив конкретних обставин його роботи у конкретні дні та години роботи такого характеру, а лише зорієнтував суд на збільшення його нарахованої заробітної плати на 20% у відпрацьований ним період.

За вказаних обставин суд відхиляє вимоги позивача про стягнення із відповідача заробітної плати за роботу у нічний час, як такі що не доведені доказами.

Таким же чином суд вважає недоведеною позивачем належними і допустимими доказами обставину роботи позивача у надурочний час, так як у суді не доведено кількість відпрацьованих понад норму робочих годин, у які конкретні дні позивач був зайнятий на роботі понад установлений законодавством робочий час.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, його тривалості, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи ту обставину, що заробітна плата працівника є єдиним джерелом для влаштування свого життя та життя своєї родини, а відсутність грошових коштів на це привело до втрати нормальних життєвих зв`язків та додаткових зусиль з боку позивача для організації свого життя та в суді був доведеним факт порушення роботодавцем його трудових прав, оскільки позивач втратив джерело доходу і таке порушення прав ОСОБА_1 триває до цього часу, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди. Разом із тим, розмір шкоди, заявлений позивачем, не був належним чином обґрунтований, тому з огляду на обставини справи, необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 3000 грн., що буде відповідати принципам розумності і справедливості.

Інші заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову судовий збір стягується з відповідача. Ураховуючи, що позивач за позовами про стягнення заробітної плати відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1493,77 грн. судового збору, що складається із: 840,80 грн. за вимогу немайнового характеру; 400,73 грн. за вимогу майнового характеру, задоволеної у розмірі 47,66%; 252,24 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди, задоволеної на 30%.

Судові витрати на правничу допомогу, відповідно до ст. 137 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути частково, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, у розмірі 59,22% (середній відсоток від задоволених немайнових та майнових вимог разом) від суми, документально підтверджених витрат позивача на оплату правничої допомоги (5700 грн. х 59,22%= 3375,54 грн.).

Рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді сторожа у Фізичної особи- підприємця ОСОБА_4 із 18.01.2020 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць підлягає негайному виконанню, відповідно до п.п.2,4, ч.1 ст.430 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 430 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, доплати за роботу в нічний час, виплати за роботу в надурочний час, відшкодування моральної шкодизадовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_4 за №1-к від 17.01.2020 "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 "

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 ) на посаді сторожа у Фізичної особи- підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) з 18.01.2020 року.

Стягнути із Фізичної особи- підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 ):

- 20859,30 (двадцять тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять грн. 30 коп.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 18.01.2020 по 19.06.2020;

- 3000 ,00 грн. (три тисячі гривень) у відшкодування моральної шкоди;

- 3375,54 грн. (три тисячі триста сімдесят п`ять грн. 54 коп.) у відшкодування понесених витрат на правничу допомогу.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути із Фізичної особи- підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь держави 1493,77 грн. (одна тисяча чотириста дев`яносто три грн. 77 коп.) судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині:

- поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 ) на посаді сторожа у Фізичної особи- підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) із 18.01.2020;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 24.06.2020.

Суддя О.С.Линник