Справа №613/840/19 Провадження № 2/613/19/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 серпня 2020 року м. Богодухів

Богодухівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді - Харченка С.М., за участю секретаря судового засідання Мізяк М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Богодухові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з цим позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з останньої заборгованість у розмірі 24196,53 грн за кредитним договором та судові витрати у розмірі 1921 грн. судового збору за подання позову.

Позов обґрунтований тим, що відповідач відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт - б/н від 27.02.2013 отримала кредит у розмірі 7192,27 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням умов цієї угоди та порушенням зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 11.06.2019 виникла заборгованість на загальну суму 24196,53 грн, що підлягає стягненню в судовому порядку.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав клопотання з проханням позов розглянути без участі представника позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав заяву, відповідно до змісту якої просив завершити розгляд справи без участі в судовому засіданні відповідача та його представника, ухвалити у справі рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову за спливом строку позовної давності до вимог про стягнення 5333,42 грн заборгованості за кредитом (тіло кредиту) та за безпідставністю щодо іншої частини заборгованості. У відзиві також зробив заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог банку як підставу для відмови у позові за усіма складовими пред`явленої до стягнення суми заборгованості.

У відповіді на відзив позивач заперечив доводи відповідача, наполягає на задоволенні позову у повному обсязі. Позивач вказує на те, що Генеральна угода разом з Умовами та Тарифами є кредитним договором. З Генеральної угоди чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну проценту ставку у розмірі 1,5 % (18 % на рік), вказано розмір штрафів тощо. 30.09.2014 наказом СП-2014-6951966 внесено зміни до умов договору, а саме з 01.10.2014 у разі виникнення прострочених зобов`язань за договором реструктуризації банком нараховується пеня, розмір якої складає 4 % від суми заборгованості. Вказує на помилковість позиції відповідача щодо неправомірності одночасного стягнення штрафу та пені, бо вони є окремими видами неустойки, їх одночасне застосування щодо боржника не заборонене законодавством. Позивач також наводить позицію про те, що строк нарахування процентів не обмежується датою погашення кредиту 28.02.2015, відповідно до кредитного договору відповідач має сплатити проценти на суму простроченої заборгованості по кредиту до повного погашення заборгованості за кредитом. Також позивач вважає, що пред`явив вимоги в межах строку позовної давності, посилається на строк дії картки 09.2016, на п. 1.1.7.31 умов договору про збільшення строку позовної давності до вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) до 50 років.

Інші заяви по суті спору від сторін не надходити.

Заходи забезпечення доказів та позовові судом не вживалися.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить до таких висновків.

27.02.2013 сторони уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі генеральна угода), згідно із якою досягли домовленості про реструктуризацію заборгованості відповідача за кредитним договором між сторонами № SAMDN28046 від 25.04.2008.

Генеральною угодою сторони визначали взаємопов`язані умови кредитування відповідача: 1) реструктуризацію заборгованості відповідача за кредитним договором № SAMDN28046 від 25.04.2008 (розділ № 1); 2) приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (розділ № 2).

Банк пред`явив вимогу щодо стягнення з позивача кредитної заборгованості за умовами кредитування, визначеними розділом № 2 генеральної угоди.

Сторона відповідача не заперечувала проти доводів позивача щодо неналежного виконання генеральної угоди з боку відповідача.

Згідно п. 2.1 генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит на суму 7192,29 грн на строк 24 місяці, з 27.02.2013 по 28.02.2015 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі на суму 7192,29 грн в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в зазначені в заяві, умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється у такому порядку: починаючи з «1» по «29» число кожного місяця відповідач сплачує позивачу щомісячний платіж в сумі 359,9 грн, дата останнього погашення кредиту повинна бути не пізніше 28.02.2015.

Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну картку згідно п. 2.1 генеральної угоди (п. 2.3 угоди).

Відповідно до п.п. 2.8, 2.9 генеральної угоди у разі порушення позичальником зобов`язань щодо погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожний день прострочення. Процентна ставка по кредиту може змінюватися в залежності від зміни облікової ставки НБУ або і інших випадках відповідно до Умов та правил.

До генеральної угоди позивачем доданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010, № СП-2010-256.

Згідно зі ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Аналіз положень генеральної угоди дозволяє суду зробити висновок, що вона за своє юридичною природою є договором про надання споживчого кредиту.

За пред`явленим позивачем розрахунком спірна заборгованість розрахована станом на 11.06.2019 і складається з: 5333,42 грн по тілу кредиту; 5114,34 грн процентів за користування кредитом; 11188,15 грн пені та комісії; 2560,62 грн штрафу.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон України «Про захист прав споживачів» (далі Закон).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону (тут і далі у редакції на час укладення генеральної угоди) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо) пов`язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Частиною 4 ст. 11 Закону передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсоток, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні у цього Закону, є нікчемною.

Проаналізувавши доводи та аргументи сторін по суті спору, суд не може погодитися з вимогами позивача.

Суд визнає, що вимога про стягнення заборгованості по тілу кредиту відповідає умовам генеральної угоди та розрахунку заборгованості позивача.

Разом з тим, п. 2.2 генеральної угоди передбачено, що згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушення позичальником строків повернення заборгованості зазначених у цій генеральній угоді більш ніж на 31 день, по зобов`язанням строк яких не настав, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи із 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в сумі 2560,62 грн.

Отже, сторони цих кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини) за яких строк повернення кредиту змінюється.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач у порушення пункту 2.1 генеральної угоди на погашення кредиту з лютого 2013 року не здійснювала щомісячний платіж в сумі 359,9 грн, після чого з 31.05.2013 банк рахує заборгованість за договором простроченою.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов генеральної угоди та згідно п.п. 2.1, 2.2 генеральної угоди строк повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 день з моменту виникнення порушення, тобто 31.05.2013.

Право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, пеню та комісію передбачені договором, припинилось зі спливом строку кредитування 31.05.2013.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 03.06.2020, справа № 381/2870/17.

Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач пред`явив вимогу про стягнення процентів, пені та комісії, які нараховані за накопичувальним підсумком за період з 27.02.2013 по 11.06.2019.

Натомість суд робить висновок, що вимоги банку про стягнення процентів, нарахованих після 31.05.2013 (після закінчення строку кредитування), пені та комісії в цілому не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 28.03.2018 у справі № 14-10цс18.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання після закінчення строку кредитування відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору (кредитування), є необґрунтованими.

Крім цього суд звертає увагу на те, що умови Угоди не передбачають розмір пені та комісії за неналежне виконання зобов`язання, а відсилають на її встановлення Умовами та правилами (пункт 2.8 Угоди).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення пені (комісії) посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті http://privatbank.ua/rules. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Надані позивачем Правила та умови надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника та Генеральній угоді, які безпосередньо підписані останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні генеральної угоди з позивачем відповідач прийняла запропоновані банком Умови та правила.

Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.06.2020 у справі № 562/602/17.

Також матеріали справи не містять доказів розміру пені в наданому позивачем розрахунку заборгованості.

Окрім зазначеного, вирішуючи вимоги позивача про стягнення комісії, суд враховує й таке.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц дійшов висновку, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

З огляду на правовий висновок Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у зазначеній постанові, умова договору про сплату комісії за користування кредитом є нікчемною, тому позовні вимоги банку у цій частині не підлягають задоволенню.

Слідуючи цій позиції Верховного Суду, суд виходить з того, що положення даного кредитного договору та вимоги позивача про сплату відповідачем на користь банку комісії за користування кредитом не відповідає вимогам закону, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Відтак, суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості по процентам є частково обґрунтованою, а саме за період з 27.02.2013 по 31.05.2013 в розмірі 300,88 грн, що відповідає даним розрахунку заборгованості позивача.

Вимоги щодо стягнення заборгованості за комісією та пенею є необґрунтованими та з вищевказаних підстав задоволенню не підлягають по суті спору.

В частині вимоги щодо стягнення штрафу в розміру 2560,62 грн суд констатує, що ця вимога є обґрунтованою, оскільки сторони такий вид і розмір неустойки за неналежне виконання договору позичальником прямо передбачили в генеральній угоді.

Отже, з наведених вище мотивів, суд визначає обґрунтованими вимоги банку в частині стягнення з відповідача 5333,42 грн заборгованості по тілу кредиту, 300,88 грн. процентів по кредиту та 2560,62 грн. штрафу, а решту позовних вимог суд відхиляє по суті спору.

Однак, незважаючи на обґрунтованість зазначеної частини вимог позивача, вони не підлягають задоволенню, оскільки пред`явлені до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого зробила заяву сторона відповідача.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено ч. 1 ст. 256 ЦК України.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Нормою ч. 5 ст. 261 ЦК України установлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

У ст. 264 ЦК України установлені правила щодо переривання перебігу позовної давності: перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново; час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тлумачення цієї норми Кодексу свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, з 31.05.2013 позивач рахує прострочення відповідачем зобов`язання, що є початком строку позовної давності за вказаними вимогами, при цьому відповідач здійснив останній платіж 13.10.2015 на суму 545 грн.

Банк звернувся до суду з позовом 04.07.2019, тобто після спливу строку позовної давності щодо вказаних вимог, а тому суд задовольняє заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності в частині цих вимог та відмовляє в їх задоволенні з цієї підстави.

Стосовно іншої частини позовних вимог, то дана заява представника відповідача не береться до уваги, оскільки суд відмовляє в їх задоволенні по суті спору з вищевикладених підстав.

При цьому суд не приймає доводи позивача, що сторони обумовили строк позовної давності 50 років по даним вимогам.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Позивач не надав жодного документу, який би свідчив, що позичальник у письмовому вигляді надав згоду на збільшення строку позовної давності, а тому, до спірних правовідносин слід застосовувати загальні строки давності. Такий правовий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 06.02.2019, справа № 202/26885/13-ц.

Суд відзначає, що ним проаналізована й решта аргументів сторін, але вони не впливають на приведені висновки суду щодо вирішення справи по суті, а тому не приймаються судом до уваги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10.02.2010).

Таким чином, з наведених вище мотивів позов не підлягає задоволенню в цілому.

Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за період з 31.05.2013 по 11.06.2019, пені та комісії - за необґрунтованістю по суті спору, а щодо вимог про стягнення 5333,42 грн. заборгованості по тілу кредиту, 300,88 грн. процентів за період з 27.02.2013 по 31.05.2013 та 2560,62 грн. штрафу - за строком позовної давності.

Розподіл судових витрат сторін суд вирішив згідно ст. 141 ЦПК України.

На підставі приведеного вище, керуючись ст.ст. 203, 212, 215, 256, 257, 259, 264, 266, 267, 611, 625, 638, 651, 1048, 1049, 1050, 1054ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Богодухівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ