Провадження № 2-з/761/551/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову

08 липня 2020 року суддя Шевченківський районний суд міста Києва Осаулов А.А., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Білої Ірини Володимирівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, -

в с т а н о в и в:

23.06.2020 року в провадження судді Шевченківського районного суду міста Києва Осаулова А.А. надійшла вказана цивільна справа.

Ухвалою судді від 25.06.2020 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її розгляд в спрощеному позовному провадженні із викликом сторін.

06.07.2020 року до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову, де останній просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» укладати будь-які правочини про відступлення права вимог на користь третіх осіб за відповідними кредитним договором від 19.03.2008 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , та договором поруки від 19.03.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» на період розгляду цієї цивільної справи, а також заборонити вказаному відповідачу 2 вчиняти будь-які дії на свою користь на вказаними договорами, пов`язаними із вимогою належного виконання позивачем зобов`язань за договором поруки на час розгляду справи. Заяву про забезпечення позову вмотивовано тим, що 15.06.2020 року позивач отримав по пошті від відповідача 2 повідомлення про відступлення права вимоги за вказаними договорами у розмірі суми заборгованності. Відкриті торги з продажу активів ПАТ КБ «Надра», в тому числі права вимоги за вказаними вище договорами, були проведені 08.04.2020 року, але вказаний банк не міг уступити на цих відкритих торгах права вимоги за вказаними договорами заборгованності станом на майбутню дату - 18.05.2020 року. Право вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було відсутнє, а тому дії відповідачів 1 і 2 були незаконними, оскільки позивач не мав визначеного розміру заборгованності на день укладення договору уступлення права вимоги перед банком. Також, відповідач 2 не мав відповідної ліцензії на здійснення банківських послуг, а тому він безпідставно звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у відповідній цивільній справі про стягнення боргу. На даний час існує ризик перепродажу відповідачем 2 третім особам прав вимоги за вищевказаними договорами, що вказує на необхідність забезпечення позову у цій справі у визначений позивачем спосіб. У разі не здійснення судом за цією заявою забезпечення позову в подальшому порушуватись права позивача, а задовлення позову не буде ефективним захистом його прав в майбутньому, а тому заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, слід зазначити наступне.

Так, частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

У відповідності з ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно із ч.3 цієї статті забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

За змістом позовної заяви вбачається, що предметом позовних вимог є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 18.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Девелоп Фінанс» та прав вимоги за договором поруки.

Між тим, за змістом заяви про забезпечення позову вбачається про необхідність забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» укладати будь-які правочини про відступлення права вимог на користь третіх осіб за відповідними кредитним договором від 19.03.2008 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , та договором поруки від 19.03.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» на період розгляду цієї цивільної справи, а також заборонити вказаному відповідачу 2 вчиняти будь-які дії на свою користь на вказаними договорами, пов`язаними із вимогою належного виконання позивачем зобов`язань за договором поруки на час розгляду справи.

Відтак, в данному випадку шляхом забезпечення позову є по суті вирішення спору по суті без винесення судового рішення за наслідками розгляду справи, що не відповідає сутності судового розгляду.

За вимогами ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Крім того, зазначені види забезпечення позову є по суті блокуванням виконання судового рішення про стягнення заборгованності по кредиту стягувачем та порушенням права належного стягувача на передачу чи уступку вимоги за зобов`язаннями боржників іншим особам.

Більше, того, позивачем по цій справі не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову за запропоновим позивачем способом може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду саме у вказаній позовній заяві.

Окрім того, посилання позивача на те, що існує загроза подальшого порушення його права шляхом перепродажу права вимоги по заборгованності по кредиту не підтвержено жодними належними та допустимими доказами, а таке твердження є лише припущеннями позивача.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, , суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 від 06.07.2020 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Білої Ірини Володимирівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський раонний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: А.А.Осаулов