ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/690/18 Номер провадження 22-ц/814/919/20Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.

секретар Мисечко А.І.

імена (найменування) сторін:

позивач: Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року та ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки

зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», третя особа Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівець Володимир Андрійович, про захист прав споживачів

позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», треті особи Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівець Володимир Андрійович, Уповноважений Президента України з прав дітей з інвалідністю, орган опіки та піклування Київської районної у м. Полтаві ради, орган опіки та піклування Полтавської районної ради Полтавської області, про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ПАТ «МТБ Банк» звернулось до суду із вказаним позовом та просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 00559/RP від 03 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та ОСОБА_1 , в розмірі 168 960,24 доларів США та 55 000 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки № 00649rP від 03 червня 2008 року, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 267,5 кв.м., житловою площею 115,1 кв.м з усіма приналежностями, складовими частинами, невіддільними поліпшеннями та внутрішніми системами нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку, площею 0,1400 га, цільового призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :08:001:0138, яка знаходиться за вищевказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 03 червня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк, правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00559/RP, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 145 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 02 червня 2028 року.

Вказувало, що 03 червня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та позичальником укладено договір іпотеки № 00649rP, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 267,5 кв.м, житловою площею 115,1 кв.м, що розташований в АДРЕСА_1 . Зазначало, що 11 травня 2012 року між відповідачем та банком було укладено договір про зміни № 2 до договору іпотеки, яким пункт 7 договору іпотеки доповнено об`єктом нерухомого майна котрий передається в іпотеку, а саме передано в іпотеку: земельну ділянку, площею 0,1400 га, цільового призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :08:001:0138, яка знаходиться під заставним будинком за вказаною вище адресою.

Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, добровільно передати заставне майно у власність кредитора в рахунок часткового погашення боргу, або відчужити його з метою направлення коштів на погашення кредиту позичальник відмовився.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом та просила визнати договір іпотеки від 03 червня 2008 року № 00649/RP, договір про зміни до договору іпотеки № 1 від 30 жовтня 2009 року та № 2 від 11 травня 2012 року, укладені між нею та ПАТ «МТБ Банк» припиненим; зняти заборону на відчуження предмета іпотеки від 03 червня 2008 року, накладену приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Полтавської області Москівцем В.А., реєстр № 3147 та вилучити предмет іпотеки з реєстру іпотек.

У лютому 2019 року тертя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 звернувся із позовом до ПАТ «МТБ Банк» і просив визнати правовідносини між ОСОБА_1 та ПАТ «МТБ Банк», укладеними на підставі кредитного договору та договору іпотеки із додатковими угодами зміненими шляхом їх припинення; визнати договір іпотеки від 03 червня 2008 року № 00649/RP, договір про зміни до договору іпотеки № 1 від 30 жовтня 2009 року та № 2 від 11 травня 2012 року, укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «МТБ Банк» припиненим; зняти заборону на відчуження предмета іпотеки від 03 червня 2008 року, накладену приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Полтавської області Москівцем В.А., реєстр № 3147 та вилучити предмет іпотеки з реєстру іпотек.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року зустрічний позов ОСОБА_1 та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 , залишено без розгляду у зв`язку із їх повторною неявкою в судове засідання.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року позовні вимоги ПАТ «МТБ Банк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 00559/RP від 03 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та ОСОБА_1 , в розмірі 168 670,46 доларів США та 55 000 грн., звернено стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки № 00649rP від 03 червня 2008 року та всіх його додатків, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 267,5 кв.м., житловою площею 115,1 кв.м з усіма приналежностями, складовими частинами, невіддільними поліпшеннями та внутрішніми системами нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку, площею 0,1400 га, цільового призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :08:001:0138, яка знаходиться за вищевказаною адресою.

Ухвалено звернення стягнення на предмет іпотеки здійснювати за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з ухвалою суду про залишення позовних заяви без розгляду, її окремо один від одного оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , просили скасувати її та направити справу до місцевого суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , просили скасувати його та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог банку відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги на ухвалу суду про залишення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без розгляду підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на рішення суду частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене по суті позовних вимог банку, не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

03 червня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк, а з 05 березня 2018 року ПАТ «МТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 00559/RР (а.с.8-10).

Згідно умов даного договору відповідачу надано кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 145 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,9% і терміном погашення по 02 червня 2028 року включно. Позивач свої зобов`язання виконав, що підтверджується заявою на видачу готівки в іноземній валюті № 2 від 03 червня 2008 року.

В рахунок забезпечення виконання за кредитним договором № 00559/RP від 03 червня 2008 року, ОСОБА_1 уклала з банком договір іпотеки № 00649rP від 03 червня 2008 року, яким передала в іпотеку власне майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 267,5 кв.м, житловою площею 115,1 кв.м, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Москівцем В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3146 (а.с. 21-23).

Відповідно до п. 1. договору іпотеки, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 7 договору в забезпечення виконання власних зобов`язань перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань, зазначених іпотекою, одержати задоволення за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

Пунктом 24 договору іпотеки, передбачено, що іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за кредитним договором і за цим договором, яке виникає у іпотекодержателя у випадку невиконання (часткового виконання) іпотекодавцем своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором, у випадку невиконання (часткового виконання) іпотекодавцем своїх зобов`язань за даним договором та в інших випадках, передбачених цим договором.

Згідно п. 8 договору іпотеки, предмет іпотеки передається в іпотеку з усіма його приналежностями та складовими частинами. Іпотека поширюється на всі невіддільні від предмета іпотеки поліпшення, внутрішні системи, що існують на момент укладення цього Договору та виникатимуть у майбутньому.

Відповідно до п.п. 18.8.1.-18.8.2. договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку порушення позичальником будь-яких зобов`язань, що випливають з кредитного договору або порушення іпотекодавцем умов цього договору.

Відповідно до пунктів 24-26 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. Іпотекодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 25.1. договору іпотеки, сторони погоджуються з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки його вартість буде визначатися за згодою сторін або на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства.

11 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «МТБ Банк» було укладено договір про зміни № 2 до договору іпотеки, яким пункт 7 Договору іпотеки доповнено об`єктом нерухомого майна котрий передається в іпотеку, а саме це: земельна ділянка, площею 0,1400 га, цільового призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :08:001:0138, яка знаходиться під заставним будинком за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 26, 27).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 травня 2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 00559/RP від 03 червня 2008 року у розмірі 1 405 499,20 грн. та судові витрати по 1 827 грн. з кожного (а.с. 28 -29).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, розірвано кредитний договір № 00559/RP від 03 червня 2008 року. Припинено нарахування відсотків за користування кредитом з моменту розірвання кредитного договору (а.с.175-176).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки такий висновок узгоджується з матеріалами справи та нормами законодавства, що врегульовують спірні правовідносини.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України у разі не виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, метою звернення стягнення на предмет іпотеки є погашення наявної заборгованості за забезпеченим іпотекою зобов`язанням.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 травня 2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 00559/RP від 03 червня 2008 року у розмірі 1 405 499,20 грн.

Вказана заборгованість є непогашеною на час розгляду справи.

Таким чином, посилання апелянтів на відсутність зобов`язань перед іпотекодержателем є безпідставними.

Проте, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевий суд визначив суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає погашенню за рахунок предмета іпотеки в розмірі 168 960,24 доларів США та 55 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 травня 2014 року, яке набрало законної сили, визначено суму заборгованості відповідачів у розмірі 1 405 499,20 грн.

Вказаним рішенням задоволено вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 130 061,45 доларів США, що на час ухвалення рішення суду за курсом 7,993 грн/долар США складало 1 039 581,17 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 38 898,79 доларів США, що складало 310 918,03 грн.

Таким чином, звертаючись до суду із позовом про стягнення боргу, банк визначив борг в валюті України і суд таку вимогу задовольнив.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням суду, яке набрало законної сили, визначено розмір заборгованості відповідачів, у сумі 1 405 499,20 грн., яка банком не збільшувалася шляхом нарахування певних платежів, але була перерахована в іноземну валюту за курсом НБУ на час звернення із даним позовом до суду, що склало 168 960,24 дол. США та 55 000 грн.

Такі вимогу банку є неправомірними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В контексті вимог правової визначеності Комітет Міністрів Ради Європи надав Рекомендації державам-членам щодо належного урядування.

Відповідно до положень ст. 6 Рекомендацій: органи влади мають діяти відповідно до принципу правової визначеності; вони не мають діяти ретроактивно, за виключенням коли це відбувається за правомірно виправданих обставин; вони не мають втручатись у надане прав або повертатись до остаточно вирішеного питання, якщо цього не вимагає реальний суспільний інтерес; в певних випадках, коли йдеться про впровадження нових обов`язків, необхідно передбачати перехідні положення або встановлювати належний строк для вступу в дію відповідних новел.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

ЄСПЛ у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, рішення від 19 лютого 2009 року, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Отже, питання розміру заборгованості за кредитним договором та валюти, в якій належить виконати зобов`язання, остаточно вирішено рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2014 року, яке набрало законної сили. Тому суд першої інстанції помилково повернувся до остаточно вирішеного питання та визначив загальний розмір заборгованості та його складові, що підлягає стягненню за рахунок іпотеки, у розмірі 168 670,46 доларів США та 55 000 грн.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з апеляційною скаргою подали до апеляційного суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідачі не подавали до місцевого суду заяву про застосування строків позовної давності. Пари цьому, справа за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки розглядалась місцевим судом з 12 квітня 2018 року. У матеріалах справи відсутні докази про наявність будь-яких перешкод для подачі відповідної заяви до 23 січня 2020 року.

За таких обставин, позовна давність не може бути застосована.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає погашенню за рахунок предмета іпотеки, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення місцевого суду у відповідній частині.

Відповідно до ч. 14 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зміна розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає погашенню за рахунок предмета іпотеки не впливає на розмір судового збору, що підлягає сплаті, оскільки предметом спору в межах даної справи є іпотечне майно, а не розмір заборгованості за кредитним договором. Отже, у апеляційного суду відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Окрім того, під час розгляди спору між сторонами, місцевим судом було постановлено ухвалу про залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 , у зв`язку із їх повторною неявкою в судове засідання

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про судове засідання від 23 січня 2020 року, оскільки судові повістки повернулися до суду у зв`язку з закінченням терміну зберігання (т. 2 а.с. 208, 212).

Отже, ухвала від 23 січня 2020 року була постановлена місцевим судом за відсутності процесуальних підстав для залишення позовів без розгляду.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення норм процесуального права місцевим судом було постановлено помилкову ухвалу про залишення позовних заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без розгляду, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4,ст. 379, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року задовольнити.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року скасувати, а справу направити до Полтавського районного суду Полтавської області для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року задовольнити частково.

Змінити рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає погашенню за рахунок предмета іпотеки, встановивши її в розмірі 1 405 499,20 грн.

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.А. Гальонкін

Л.М. Хіль