Справа №718/2923/19
Провадження №2/718/800/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.07.2020 року Кіцманський районний суд Чернівецької області
у складі: головуючого - судді Нерушка Т.І.
секретаря - Пентелюк І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.06.2004р. у цивільній справі № 2-8617/04, шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем 30.07.1988р., було розірвано.
З 01.01.2004р. набрав чинності Сімейний кодекс України, в частині другій статті 114 якого встановлено, що в разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вказана редакція частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України є чинною і на даний момент та не змінювалась з моменту її прийняття. Свідоцтво про розірвання шлюбу він отримав 16.03.2011р. і зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що відповідний актовий запис про розірвання шлюбу Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції було зроблено 06.07.2006р. за № 328, коли його колишня дружина отримала свідоцтво про розірвання шлюбу.
Після розірвання шлюбу він переїхав від колишньої дружини і більше з нею не спілкувався. 13 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу ним було придбано у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 25,70кв.м.
Вказана квартира була придбана ним після розірвання шлюбу з відповідачем, за його особисті кошти, які він заробив, працюючи на заробітках за кордоном. Факт довготривалого перебування за кордоном підтверджується відповідними штампами прикордонних служб в його старому закордонному паспорті.
Відповідач ОСОБА_2 ніколи не була зареєстрована, не проживала та навіть не з`являлась в квартирі АДРЕСА_2 , що доводиться довідкою Мамаївської сільської ради від 17.09.2019р. та Актом від 17.09.2019р.
На даний час має намір відчужити свою квартири, однак такої можливості позбавлений, оскільки нотаріус зазначила, що станом на момент придбання квартири формально рахувався таким, що перебуває в шлюбі із відповідачем, у зв`язку із отриманням свідоцтва про розірвання шлюбу лише в 2011 році, та вчиненням актовий запис про розірвання шлюбу в 2006 році, тому, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, що вбачається з письмової відповіді нотаріуса від 09.10.2019р.
Проте, задекларований до 2010 року в статті 115 Сімейного кодексу України обов`язок зареєструвати розірвання шлюбу та отримати відповідне свідоцтво не скасовує імперативної норми визначеній в частині другій статті 114 Сімейного кодексу, а саме, що, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Факт не проведення такої реєстрації розірвання шлюбу не тягне за собою відміну факту його розірвання, встановленого на бувшої законної сили рішенням суду.
Вказана редакція частини 2 статті 114 СК України була чинною, як на момент розірвання шлюбу судом (2004 рік) так і на момент купівлі квартири (13.09.2005р.) і діє на даний час.
За таких обставин, він протиправно позбавлений можливості розпорядитись належним йому нерухомим майном, хоча, відповідно до норм статті 114 СКУ, зазначена квартира не може вважатись спільним сумісним майном подружжя, оскільки на день її придбання їх із відповідачем шлюб було припинено з дня набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, а саме з 30.06.2004р.
Квартира була придбана за його особисті, зароблені за кордоном кошти, що надає підстави для визнання її його особистою приватної власністю також з підстав, визначених в п.3 ч.1 ст.57 СК України.
В розмові з відповідачкою, остання відмовила йому у наданні своєї письмової згоди на відчуження квартири, посилаючись на зайнятість та небажання приїздити в м. Кіцмань.
Внаслідок ситуації, що склалась, порушується його право власності, оскільки відповідач, яка розірвала шлюб зі ним ще в 2004 році та з цього часу не проживає із ним, не веде спільного господарства та не підтримує із ним жодних відносин, перешкоджає йому розпорядитись належним мені об`єктом нерухомого майна, а нотаріус безпідставно вимагає її письмової згоди на таке розпорядження.
Посилаючись також на ст.ст.15, 16, 319, 321, 328 ЦК України, просив визнати за ним право особистої приватної власності на згадану квартиру, судові витрати просив покласти на позивача.
Представник позивача ОСОБА_3 подала письмове клопотання про підтримання позову та погодження на заочний розгляд.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засіданні повторно не з`явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи через оголошення.
Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06.11.2019р. доручено Франківському районному суду м.Львів вручити відповідачу ОСОБА_2 копію позовної заяви з додатками, копію ухвали про відкриття провадження у справі, викликати та допитати відповідача по суті пред`явленого позову.
На виконання судового доручення копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі вручено представнику відповідача ОСОБА_4 . В судові засідання відповідач ОСОБА_2 неодноразово не з`являлась, тому судове доручення в частині допиту відповідача по суті пред`явленого позову повернуто без виконання.
Судом ухвалено про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30.07.1988р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.06.2004р. у цивільній справі № 2-8617/04.
Свідоцтво про розірвання шлюбу отримано позивачем ОСОБА_1 16.03.2011р., зі змісту якого вбачається, що актовий запис за № 328 про розірвання шлюбу Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції було зроблено 06.07.2006р. при отриманні відповідачкою ОСОБА_2 свідоцтва про розірвання шлюбу.
13 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу позивачем ОСОБА_1 придбано у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 , загальною площею 25,70кв.м.
Відповідач ОСОБА_2 не була зареєстрована та не проживала в квартирі АДРЕСА_2 , що вбачається зі змісту довідки Мамаївської сільської ради від 17.09.2019р. та Акту обстеження від 17.09.2019р.
Як передбачено частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України (в редакції 2002 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року), у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Нормами Сімейного кодексу України, зокрема у статтях 57, 60, встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила.
Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.
За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За наведених та встановлених обставин, оскільки судом не здобуто належних і допустимих доказів про належність нерухомого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71, 114 Сімейного кодексу України, ст.377 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 6, 7, 10, 11, 12, 13, 17, 18, 76-81, 141, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України суд,
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешканцем АДРЕСА_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 25,70кв.м.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не будуть подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.І.Нерушка