Справа № 266/4687/19
Провадження № 2/266/142/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря судових засідань Воропаєвої О.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому зазначив, що 08.02.2008 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 12000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язався щомісячно в строки, визначені умовами договору, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 16.07.2019 року має заборгованість в сумі 24465,29 грн., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом -11947,33 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 4632,73 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 6382,12 грн., 100,00 грн. - нараховані пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1153,11 грн. штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 24465,29 грн. та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

В подальшому позивач подав позовну заяву в якій збільшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.02.2008 року станом на 16.03.2020 року в розмірі 32125,29 грн., яка складається з 16620,06 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 16620,06 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 6417,64 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та 9087,59 грн. - пеня. Також просив стягнути судові витрати у 2102,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

Ухвалу суду від 06.09.2019 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 69)

У визначений строк відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, позовні вимоги не визнала в повному обсязі посилаючись на те, що дійсно 08.02.2008 року нею було підписано анкету заяву та їй було видано кредитну картку № НОМЕР_1 із кредитним лімітом 250 грн. Повертати кредитні кошти вона повинна була частинами, щомісяця, з остаточним поверненням який відповідає строку дії картки, який скінчився о 2012 році після чого картку вона повернула за закінченням строку дії працівникам банку. По закінченню строку дії договору, при поверненні вищевказаної кредитної карки з боку працівників банку не було претензій. Відтак враховуючи, що погашення кредиту повинно відбуватись щомісяця у разі порушення нею кредитних зобов`язань у банка виникало право звернення до суду у квітні 2012 року, але позивач звернувся до суду лише у 2019 році таким чином пропустивши трирічний строк позовної давності. Просила суд застосувати строк позовної давності, у задоволенні позовних вимог відмовити. До того ж вказала, що у період з 2008 по 2018 роки їй видавалось декілька кредитних карток з іншим строком дії, іншими умовами обслуговування в іншим кредитним лімітом, процентною ставкою але ці умови не були передбачені заявою від 08.02.2008 р. на яку посилається Позивач як на предмет своїх позовних вимог. Крім того Витяг з Умов та правил надання банківських послуг доданий позивачем у якості доказу не може бути врахований судом як належний доказ оскільки не підписаний відповідачем та взагалі маючи посилання на анексію АР Крим свідчить про те, що ці Умови та Правила не могли діяти у 2008 році. Відповідач не погоджується із розрахунком заборгованості та нарахуванням штрафних санкцій оскільки він суперечать вимогам законодавства, виконаний з порушенням.

Позивачем подано відповідь на відзив в якому зазначено, що ОСОБА_1 було підписано окрім заяви №б/н від 08.02.2008 р. ще і заява від 16.03.2016 р., про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в редакції від 06.03.2010 р. за якими було перевипущено декілька разів кредитні картки за згодою Відповідача зі строком дії останньої карки до липня 2021 року, а відтак строк позовної давності Позивачем не пропущений оскільки кредитний договір є чинним. Крім того кредитний договір від 08.02.2008 року між сторонами було укладено у письмовій формі в якій чітко вказані істотні умови, ОСОБА_1 надала згоду на отримання кредитної карки «Універсальна» та погодилась із умовами її обслуговування. Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка власноруч підписана останньою вбачається, що встановлена процентна ставка 1,9% вказано розмір комісії та штрафів. Просив задовольнити уточнені позовні вимоги.

10.07.2020 р. представником Відповідача ОСОБА_2 подано пояснення на уточнену позовну заяву якою збільшено позовні вимоги, з якої вбачається, що Відповідач не визнає позовні вимоги з підстав недоведеності встановлення кредитного ліміту в розмірі 12000 грн. відповідно до заяви від 08.02.2008 р. де вказано кредитний ліміт в розмірі 250 грн. на кредитну карку № НОМЕР_2 зі строком дії до 01/12 року. Після спливу строку дії цієї картки банк видавав відповідачу інші карки, а саме 07.02.2012 НОМЕР_6 із терміном дії 10/15, 22.02.2012 НОМЕР_7, строк дії до 01/16, 15.03.2012 картку № НОМЕР_3 із терміном дії 12/14, а відтак з урахуванням останнього строку дії карки січень 2016 року у позивача сплив строк позовної давності у січні 2019 року, що є підставою для відмови у позові. Також визначити саме з якими Умовами та Правилами надання банківських послуг була ознайомлена ОСОБА_1 при підписанні заяви 08.02.2008 р. не можливо, а роздруківка з сайту не є доказом, що самі ці умови та правила були запропоновані відповідачу. Крім того, вказує на те, що після січня 2016 року наступна карка видана відповідачу 16.03.2016 року номер карки НОМЕР_4 і підставою для її видачі була заява - анкета від 16.03.2016 року тобто з цієї дати між сторонами укладений інший договір, а не додаткова угода про продовження строку дії договору від 08.02.2008 року, який не є предметом позовних вимог. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а справу розглянути без її присутності та присутності Відповідача.

Представник позивача просив у позовній заяві розглянути справу без його присутності.

Суд, дослідивши докази, дійшов висновку про таке.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Судом встановлено та не заперечувалось Відповідачем, що 08.02.2008 року, між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Позивач та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно якого Відповідач отримала кредитну картку на яку встановлено кредитний ліміт в розмірі 250 грн. шляхом підписання «Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» із оформленням платіжної картки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду № НОМЕР_5 , базова процентна ставка 1,9% на місяць на залишок заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.13).

На підставі вказаної заяви Позивач зобов`язався надати Відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Позивач свої обов`язки за договором виконав та надав Відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_5 у розмірі 250,00 грн. (а.с. 48), шляхом передачі цієї картки 08.02.2008 року терміном дії до 01/12 р., що підтверджується особистим підписом Відповідача в заяві та довідкою про надання кредитних карток (а.с. 13, 48,49) та про що не заперечував Відповідач.

Також Відповідачем не заперечується, що в період дії вищевказаної картки відбувалася зміна кредитного ліміту шляхом збільшення або зменшення, останній раз до закінчення строку дії картки 27.06.2011 року кредитний ліміт було збільшено до 2000 грн., а після закінчення строку дії карки № НОМЕР_5 в січні 2012 року ій також видавалися інші кредитні карки (а.с. 48,49).

З довідки про видачу кредитних карток вбачається, що після закінчення строку дії карки № НОМЕР_5 (31.01.2012 р.) Відповідачу були видані інші кредитні карки, за якими відбувався рух коштів, а саме 07.02.2012 р. карка № НОМЕР_6 , строком дії до 10/15; 15.03.2012 р. карка № НОМЕР_3 , строком дії до 12/14; 22.02.2012 р. карка № НОМЕР_7 , строком дії до 01/16. З довідки про зміну умов кредитування встановлено, що до 01/16 року (строк дії картки НОМЕР_7 ) також змінювався кредитний ліміт, останній раз 05.04.2015 р. було встановлено кредитний ліміт 7920,00 грн. (а.с.65), що також не спростовується відповідачем.

Після укладання договору, Відповідач користувався вищевказаними картками здійснюючи платежі, розрахунки та поновлюючи рахунок, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 50-53).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідач у своїх запереченнях вказує на те, що матеріали справи не містять підтвердження, що нею підписані самі ті Умови та Правила на які посилається Позивач, як на доказ, оскільки вони містять умови, які не могли діяти у 2008 році, так як в них йде мова про анексію АР Крим, тобто про події 2015 року як і ті Умови та Правила які надані Позивачем 19.05.2020 р.( а.с. 211- 216).

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд, дослідивши додані до позовної заяви у якості доказу Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину кредитного договору (а.с.211-216) не приймає їх як належний та достовірний доказ оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної карти, а інший Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку(а.с. 15-29) взагалі містять посилання на анексію АР Крим та припинення діяльності банку на цій території (п.1.1.7.58) тобто про події, які відбулися після 2014 р.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують домовленості про сплату неустойки.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в Постанові від 03 липня 2019 року, які є обов`язковими для виконання, оскільки відповідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постановах від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14 та від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14 «відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі, зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору».

Таким чином, станом на 31.01.2016 року (час закінчення строку дії останньої кредитної карти № НОМЕР_7 виданої за кредитним договором №б/н від 08.02.2008 р.) у Відповідача утворилася заборгованість за тілом кредиту в сумі 4775,91 грн. (а.с. 127), інші вимоги за тілом кредиту вважає такими, що нараховані поза договором (як зазначив відповідач за договором від 16.03.2016 р.).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257, ст. 260 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки про стягнення неустойки 1 рік. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки прострочена заборгованість виникла 31.01.2016 р., а позивач звернувся до суду із позовом у серпні 2019 р., тобто із пропущеним 3 річним строком позовної давності.

Позивач вказав, що позовна давність ним не пропущена посилаючись на те, що банком було пролонговано дію попереднього договору від 08.02.2008 р., на підтвердження чого надав анкету-заяву, підписану ОСОБА_1 16.03.2016 року (а.с.178) за якою Відповідачу видано нову картку за № НОМЕР_4 , строком дії до 11/17, а після закінченням строку її дії іншу картку НОМЕР_8 строком дії до 07/21.

Суд, дослідивши Анкету - заяву про приєнання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку підписану Відповідачем 16.03.2016 року, констатує, що ця заява не містить умови пролонгації попереднього кредитного договору від № б/н від 08.02.2008 року, а відповідно факту переривання строку давності звернення до суду, а є як встановлено вище самостійним договором.

За вищевказаних обставин судом встановлено, що строк дії кредитного договору №б/н від 08.02.2008 року закінчився 31.01.2016 року.

Позивач про стягнення з Відповідача заборгованості по кредитному договору №б/н від 08.02.2008 року звернувся до суду із позовом 05.08.2019 року тобто з пропуском строку позовної давності для погашення заборгованості за договором, так як з дня закінчення строку дії картки (31.01.2016 р.) минуло понад три роки.

Таким чином загальний строк позовної давності у позивача за вимогами по стягненню заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4775,91 грн. сплив 01.02.2019 року, а із заявою про визнання поважними причини пропуску позовної давності позивач не звертався.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

З вищедосліджених доказів встановлено, що строк дії кредитного договору №б/н від 08.02.2008 р. сплив 31.01.2016 року. Після спливу строку дії кредитного договору, між сторонами було підписано новий кредитний договір від 16.03.2016 року (а.с. 178), який не є предметом позовних вимог.

Отже, виходячи із встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом із позовом про стягнення заборгованості за тілом кредиту станом на 01.02.2016 року в розмірі 4775,91 грн., у зв`язку із чим слід відмовити у задоволенні позову в цій частині у зв`язку із спливом строку позовної давності на підставі ч.4 ст.267 ЦК України, а за вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 11844,15 грн., яка виникла за період з 01.02.2016 р. по 16.03.2020 року слід відмовити у зв`язку із недоведеністю позивачем, що ця заборгованість виникла за договором №б/н від 08.02.2008 року.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту за кредитним договором від 08.02.2008 р., просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню за несвоєчасну сплату кредиту і штрафи.

За вищевказаних обставин, за відсутності доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача: 9087,59 грн. - заборгованість за пенею; 100 грн. - нараховані пені за несвоєчасність сплати бору на суму 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 1153,11 грн. штраф (процентна складова), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

Крім того, Позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 16620,06 грн.

З цього приводу суд зазначає, що позивач в наданому розрахунку (а.с.127-129) вказує, що заборгованість по процентам, станом на 31.01.2016р. відсутня. Отжу суд робить висновок, що проценти нараховани позивачем поза строком дії договору. Оскільки, як раніше наведено строк дії договору скінчився 31.01.2016 року, суд за вимогами про стягнення прострочених відсотків в розмірі 16620,06 грн. відмовляє з причин відсутності правових підстав, що відповідає правовій позиції, яка висловлена у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року №444/9519/12, що після закінчення строку договору проценти не нараховуються і права та інтереси позивача можуть бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивачем також нараховані відсотки згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 6417,64 грн.

В ч. 2 ст.625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення за ст.625 ЦК України нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки судом застосовано строк позовної давності до основної вимоги та з цього приводу відмовлено в їх задоволенні, суд приходе до висновку, що вимоги про стягненння процентів за ст. 625 ЦК України не підлягають задоволенню.

Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1,2,5,7, 141, 274,278,279 ЦПК України, 256, 265, 267 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 08.02.2008 року - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20.07.2020 р.

Суддя: Шишилін О. Г.