Номер провадження: 22-ц/813/7379/20
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді: Комлевої О.С.,

Суддів: Цюри Т.В., Гірняк Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2020 року про повернення позовної заяви, постановлену під головуванням судді Лічмана Л.Г., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила та остаточно подала позов до Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла» про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про вступ до участі у справі в якості третьої особи.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла» про визнання права власності, в якій просив залучити його до участі у справі, в якості третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору, відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, посилаючись на те, що він з родиною з 1977 року проживає у вказаній квартирі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2020 року ОСОБА_1 у прийнятті позовної заяви відмовлено, позовна заява повернута заявнику з роз`ясненням ОСОБА_1 право пред`явлення такого позову на загальних підставах.

Не погодившись з ухвалою суду про повернення позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, прийняти до розгляду його позовну заяву, в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, які призвели до постановлення неправосудної ухвали, порушивши його права.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 369 ч. 2 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла» про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про вступ до участі у справі в якості третьої особи.

10 грудня 2019 року в підготовчому судовому засіданні ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати, з метою вирішення заяви ОСОБА_1 витребувана справа №521/19498/16 за позовом ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру.

14 січня 2020 року ОСОБА_4 , що діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні співвідповідачів.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №521/19498/16 за позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 було поновлено та продовжений підготовчий розгляд справи.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 травня 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також у задоволені заяви ОСОБА_4 , в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні співвідповідачів відмовлено.

02 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла» про визнання права власності, в якій просив залучити його до участі у справі, в якості третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору, відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, посилаючись на те, що він з родиною з 1977 року проживає у вказаній квартирі.

Відмовляючи ОСОБА_1 у прийнятті позовної заяви, суд виходив з того, що позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не взаємопов`язані і спільний їх розгляд не є доцільним. Крім того, подання ОСОБА_1 позову про визнання права власності та вступ, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору є зловживанням процесуальними правами, у зв`язку з чим повернув позовну заяву заявнику.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.

За змістом статті 195 ЦПК України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження застосовуються положення статей 193 і 194 цього Кодексу.

Частиною другою статті 193 ЦПК України передбачено, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

З системного тлумачення вищевказаних статей випливає, що позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у справі приймається судом до спільного розгляду з первісним позовом, у разі, якщо суд прийде до висновку, що обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним.

Судом встановлено, що позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникають з різних правовідносин.

В позові ОСОБА_1 стверджує, що більше 20-ти років відкрито користується і проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить Одеській міській раді і таким чином ще за життя ОСОБА_3 він набув право власності за набувальною давністю. Цей позов, який має інші фактичні та юридичні підстави, предмет доказування, ніж позов ОСОБА_2 , має бути розглянутий в іншому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Абзацем 1 ч. 2 цієї статті передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

Рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлені наступні обставини.

У жовтні 2003 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Малиновської районної адміністрації м. Одеси, у якому просили визнати за ними право користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати Малиновську районну адміністрацію м. Одеси укласти з ними договір найму цієї квартири.

03 листопада 2003 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням та вважаючи, що ухваленим рішенням вирішено питання про його права та обов`язки, оскільки він є наймачем цієї квартири, а суд не залучив його до участі у справі, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

26 лютого 2008 року ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У липні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , Малиновської районної державної адміністрації м. Одеса, у якому, уточнивши його, просив виселити з квартири тимчасових мешканців ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення, зобов`язати Малиновську РДА м. Одеси розірвати укладений між нею та ОСОБА_1 договір найму квартири у складі трьох осіб, зобов`язати ВГІРФО Малиновського РВ ГУМВС України в Одеській області зняти їх з реєстрації та вселити його у цю двокімнатну квартиру.

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив визнати його таким, що втратив право користування цією квартирою, кімнатою площею 17 кв.м. у квартирі.

У грудні 2006 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати за ним право користування квартирою і вселити його.

24 лютого 2009 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси позови об`єднані в одне провадження.

22 червня 2012 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у задоволенні позовів відмовлено.

17 грудня 2014 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення суду першої інстанції скасовано в частині, що оскаржувалось, та ухвалено нове, яким вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 із цієї квартири, зобов`язано Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради розірвати договір житлового найму цієї квартири, укладений з відповідачами.

У задоволенні решти позову ОСОБА_3 відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не оскаржувалось та в апеляційному порядку не переглядалось.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року залишено без змін.

Таким чином, рішеннями судів на 17 грудня 2014 року встановлений правовий статус ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , як таких, що не набули права користування спірною квартирою і є тимчасовими мешканцями, які підлягають виселенню з квартири, а ОСОБА_3 вселенню в квартиру (справа № 1519/2-1346/11).

21.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 . В позові він зазначав, що більше 20-ти років користується цією квартирою добросовісно, відкрито і безперервно проживає в ній ( справа № 521/19498/16).

Під час розгляду цієї справи ухвалою суду від 06.08.2019 року ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 . Ця ухвала була оскаржена представником ОСОБА_1 та ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2019 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження, у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

10.01.2020 р. ОСОБА_1 подав до суду заяву про залишення без розгляду його позову про визнання права власності за набувальною давністю.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.01.2020 р. позовну заяву ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю залишено без розгляду і роз`яснено йому право на повторне звернення до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

На підставі вищевикладених обставин та з урахуванням того, що подання ОСОБА_1 позову про визнання права власності та вступ, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору є зловживанням процесуальними правами, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не взаємопов`язані та їх спільний розгляд є недоцільним, у зв`язку з чим відмовив ОСОБА_1 у прийнятті позовної заяви та повернув її заявнику.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці зазначає, що «право на суд» та «право на доступ до суду» не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), п.59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), п.28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], п.229).

Європейський Суд в своїх рішеннях підкреслює, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним та ілюзорним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), п.п.36,38).

Також судом прийнято до уваги, що під час розгляду справи у місцевому суді, судом була надана ОСОБА_1 можливість оскаржити дію, що порушує його права, зупинивши ухвалою суду провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №521/19498/16 за позовом ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Проте ОСОБА_1 не реалізував можливість захистити своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 та фактично відмовився від правосуддя та захисту свого права, звернувшись до суду після тривалого трьохрічного розгляду з заявою про залишення її без розгляду.

Крім того, судом ОСОБА_1 було роз`яснено його право не пред`явлення аналогічного позову на загальних підставах, не порушуючи його права на доступ до суду.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд порушив право ОСОБА_1 на справедливий суд, право на правосуддя та позбавив позивача права на звернення до суду за захистом якого він звернувся, вирішивши право на звернення до суду зловживанням, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом не порушено право ОСОБА_1 у відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод доступу до суду, та роз`яснено його право звернення до суду позовом в загальному порядку для доведення набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність обставинам справи висновків суду про те, що позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не взаємопов`язані і спільний їх розгляд не є доцільним, що призвело до постановлення неправосудної ухвали, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За відсутністю доводів позову, суд першої інстанції у відповідності до норм чинного законодавства, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті позовної заяви.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 серпня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Т.В. Цюра

______________________________________ Л.А. Гірняк