Провадження №2/193/78/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

03 липня 2020 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кащук Д.А.,

з участю секретаря Ратушної В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел.Софіївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Софіївська селищна рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,-

в с т а н о в и в:

08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Софіївська селищна рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що він є власником квартири 2 житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстроване місце проживання відповідача, вона протягом тривалого часу не проживає в квартирі, але добровільно не бажає знятись з реєстрації. Тому позивач просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком та зняти її з місця реєстрації за вказаною адресою.

Справу розглянуто згідно ч.3 ст.211 ЦПК України у відсутності позивача, який згідно заяви просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала.

Представник третьої особи Софіївської селищної ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі.

Справа розглянута без фіксації технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно відтиску штампа в паспорті ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 (а.с. 8).

18 травня 2018 року між сторонами розірвано шлюб (а.с. 10).

31 серпня 2004 року виконавчим комітетом Софіївської селищної Ради Софіївського району Дніпропетровської області винесено рішення «Про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (а.с.69).

28 жовтня 2004 року виконавчим комітетом Софіївської селищної Ради Софіївського району Дніпропетровської області Ляшенко І.С. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Згідно копії домової книги у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.12-14).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Поняття, зміст права власності та порядок його здійснення закріплені у статтях 316, 317, 319 ЦК України, системний аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується своїм майном, проте користування майном, яке є об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної), має особливості.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 321 ЦК України закріплює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить стаття 368 ЦК України.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , була набута сторонами за час шлюбу, а тому у вказаного майна є усі ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Доводи позивача про те, що відповідач не є власником спірного житлового будинку не ґрунтуються на законі, оскільки судом встановлено, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт не звернення ОСОБА_2 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Суд встановивши, що вказана вище зазначена квартира набута сторонами у власність за час шлюбу і судове рішення про визнання цього майна особистою власністю одного із подружжя відсутнє, дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 , як співвласник, в силу закону має право користуватися цим майном, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Софіївська селищна рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України зазначений строк продовжується на строк дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 (з наступними змінами і доповненнями).

Суддя Д.А.Кащук