Житомирський апеляційний суд
Справа №282/92/20 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Галацевич О.М., Трояновської Г.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №282/92/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Вальчука В.В. у смт.Любар,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило фактично стягнути заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2008 року №б/н не у сумі 91 351,02 грн., а у сумі 91 601,02 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до банку та підписала заяву від 11 липня 2008 року №б/н, згідно з якою отримала кредит у розмірі 10 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 належно не виконує зобов`язання за договором, у зв`язку із чим утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із: простроченого тіла кредиту в сумі 18 167,36 грн.; відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України, у сумі 2 666 грн., пені в сумі 65 929,52 грн.; штрафу 250 грн. (фіксованої частини) та 4 588,14 грн. (процентної складової).

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не встановлення судом дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають із кредитного договору, а також не перевірку розрахунку заборгованості за кредитним договором та не витребування додаткових доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Наголошує на тому, що у копії анкети-заяви від 11 липня 2008 року зазначається відсоткова ставка, бажаний кредитний ліміт та штраф у випадку порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором у розмірі 250 грн. + 5% від позову. Дана анкета-заява містить власноручний підпис клієнта. Також у анкеті-заяві відповідач особистим підписом засвідчила, що згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилам надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй у письмовому вигляді. Тобто, з моменту підписання відповідачем заяви між сторонами був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання ОСОБА_1 до запропонованого банком договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року в справі №127/7543/17. Активізація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Окрім того, з виписки вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, згодом частково погашала заборгованість за договором та знову користувалася кредитними коштами. Позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, не може бути взята до уваги, оскільки договір ОСОБА_1 не оспорювала та він у встановленому законом порядку не визнавався недійсним, що свідчить про згоду відповідача з усіма умовами даного договору.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

При розгляді даного спору апеляційний суд враховує, що у постанові від 03 липня 2019 року (провадження №14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14). Окрім того, неоспорювання у судовому порядку ОСОБА_1 кредитного договору ще не означає, що відповідач погодилася із тими умовами договору, які вважає погодженими банк та на чому наполягає у своїй апеляційній скарзі.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 11 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останньою заяви (а.с.20).

У заяві зазначено, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» та зазначила, що бажаний кредитний ліміт 3 200 грн. Одночасно із цим у заяві йдеться про те, що клієнт ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмову вигляді. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила факт отримання нею повної інформації про умови кредитування. У заяві одночасно зазначено, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк вимушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язана сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми позову. Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт.

Отже, як видно із змісту заяви від 11 липня 2008 року в ній процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена, відповідно не визначений й порядок нарахування процентної ставки, а також не обговорена істотна умова щодо зміни розміру процентної ставки за користування кредитом та відповідно порядок проведення такої процедури, чим спростовуються доводи апеляційної скарги відносно зазначення розміру процентної ставки у заяві, а також правомірності її нарахування за користування кредитними коштами.

Окрім того, до заяви банк додав ксерокопію частини Умов та правил надання банківських послуг (а.с.21-37). Відмітки про те, що відповідач із даним документом ознайомилася ксерокопія документу не містить. Отже, не міститься підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 11 липня 2008 року, а також того, що вказані Умови на момент підписання відповідачем заяви містили умови щодо розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитом, зміни процентної ставки, відповідальності за неналежне виконання умов договору саме такі, які додані банком до позовної заяви.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у редакції, що найбільш сприятлива для задоволення його позову.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки за користування кредитом, відповідальності за неналежне виконання умов договору витяг з Умов та правил не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки Умови не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки, відповідальності за неналежне виконання умов договору не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягу з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав наданий позивачем витяг складовою частиною кредитного договору. Надана до апеляційного суду інша частина Умов та правил надання банківських послуг не змінює висновків судів першої та апеляційної інстанції, оскільки мають такі ж вади щодо доказовості, як і та частина, яка була надана суду першої інстанції раніше, про що аргументовано вище та додаткового правового обґрунтування не потребує.

Отже відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо процентів за користування кредитними коштами.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути поінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови і правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил.

Одночасно із цим, у розрахунку заборгованості банк використовує за період із 11 липня 2008 року по 31 грудня 2012 року процентну ставку за користування кредитними кошами на рівні 36% річних, із 01 січня 2013 року по 29 серпня 2014 року 30% річних, із 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,8% річних, із 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року 43,2% річних та у подальшому із 01 червня 2015 року по 30 вересня 2019 року переважно процентну ставку 43,2% річних (а.с.10-18). Виписками підтверджується факт погашення вимог банка щодо плати за користування кредитними коштами саме за такими процентними ставками, які сторонами не узгоджені.

Як убачається із розрахунку заборгованості та виписок відповідач вносила кошти на погашення кредитної заборгованості. Кошти, що надходили від відповідача на погашення кредитної заборгованості, розносилися банком за черговістю спочатку на безпідставно нараховані за вищевказаними ставками проценти за користування кредитом, внаслідок чого незаконно створювалася заборгованість із простроченого тіла кредиту, якої фактично не існує. Своєчасне зарахування кредитором коштів на погашення строкового тіла кредиту перешкодило б утворенню заборгованості з простроченого тіла кредиту.

Оскільки простроченої заборгованості фактично не існує, то нарахування процентів з використанням частини другої ст.625 ЦК України на прострочені суми є безпідставним.

Пеня у заяві від 11 липня 2008 року також не прописана, а тому стягнута бути не може.

Хоча штраф зазначений у заяві, але його нарахування передбачено у випадку порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, чого дослідженими судом першої інстанції та додатково спрямованими до суду апеляційної інстанції доказами не доводиться.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верхового Суду в постанові від 19 вересня 2019 року в справі №127/7543/17 є помилковими, оскільки мають місце не однакові обставини справи.

Із огляду на вищевикладене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову банка. За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до ст.375 ЦПК України залишається без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції відповідають обставина справи.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Любарського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді: