Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2020 р.

м. Київ

справа № 755/8317/20

провадження № 2/755/3989/20

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд в порядку поділу майна подружжя визнати за ним та відповідачем ОСОБА_2 право власності по Ѕ частині однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що з 28.10.2010 року по 15.06.2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних дітей не мають. За період шлюбу на підставі Договору купівлі-продажу від 01.07.2019 року сторонами набуто у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на відповідача ОСОБА_2 , однак після розірвання шлюбу підлягає поділу, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

10 липня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін.

Відповідач ОСОБА_2 скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 10 липня 2020 року строк, відповідно до якого проти позову заперечує в повному обсязі, вказуючи на те, що спірна квартира є її особистою власністю, яка придбана за її особисті кошти, про що позивачем було надано нотаріально посвідчену заяву від 01.07.2019 року. (а.с. 41-44)

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін по суті позову, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1586, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . (а.с. 15)

11.02.2019 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 продано належні їй на праві власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 . Продаж квартири здійснено за 968 399,75 грн., що еквівалентно 36 000,00 доларів США. (а.с. 45-51)

01.07.2019 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., ОСОБА_2 набуто у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . (а.с. 16, 52)

01.07.2019 року ОСОБА_1 складено Заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстровано в реєстрі за № 916, про те, що дружина заявника ОСОБА_2 набуває квартиру АДРЕСА_1 за рахунок особистих коштів, що їй належать на праві особистої власності, тому право власності на це майно він не набуває. Таким чином, вказане майно буде вважатися особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_2 і правовий режим спільного майна подружжя на це майно розповсюджуватися не буде, та заявник надав свою згоду на укладення дружиною договору купівлі-продажу квартири за ціну та на умовах на її власний розсуд. (а.с. 54)

16.06.2020 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 28.10.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1586, - розірвано. (а.с. 62-63)

17.06.2020 року ОСОБА_1 складено розписку в присутності його доньки ОСОБА_3 , адвоката Коваль О.П. - Шаповалова О.О. про те, що він отримав від ОСОБА_2 залишок грошових коштів в сумі 5 000,00 доларів США, що залишились від продажу автомобіля «Кіа», державний номер НОМЕР_2 , що належав ОСОБА_1 на праві приватної власності та був проданий за 9 000,00 доларів США, жодних претензій матеріального характеру не має. (а.с. 55)

Згідно Довідки до акта МСЕК, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи довічно з 21.01.2020 року. (а.с. 20)

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно Висновку про вартість майна, складеного ТОВ «Експерт-Альянс» від 01.07.2020 року ринкова вартість квартири, що розташована в жилому будинку за адресою: АДРЕСА_3 складає: 713 800,00 грн. (а.с. 21-24)

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування.

Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, шляхом визнання за сторонами права власності по Ѕ частині однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , з підстав набуття сторонами спірного нерухомого майна за час зареєстрованого шлюбу, яке є спільно нажитим майном подружжя, що підлягає поділу у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові зяви сторін по суті позову, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для здійснення заявленого позивачем поділу шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності та виділення відповідачу ОСОБА_2 у власність по Ѕ частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 , - оскільки судом встановлено, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю подружжя, тобто відповідача ОСОБА_2 , яке було придбано останньою хоча і у період зареєстрованого з позивачем шлюбу, однак за її особисті грошові кошти, про що позивачем ОСОБА_1 01.07.2019 року було складено нотаріально посвідчену Заяву (а.с. 54), тому правовий режим спільного майна подружжя на спірне нерухоме майно не розповсюджується та поділу між подружжям не підлягає.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 325, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 07 серпня 2020 року.

Суддя: В.І. Галаган