Дата документу 11.08.2020 Справа № 328/201/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 328/201/20 Головуючий у 1 інстанції: Погрібна О.М.
№ 22-ц/807/1409/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на дії приватного виконавця Шавлукової Заіри Арсенівни,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просить визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Шавлукової З.А. у ВП № 61008574 щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.01.2020 у ВП № 61008574 неправомірними та скасувати зазначену постанову.

Скарга обґрунтована тим, що 17.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Шавлуковою З.А. була розглянута заява стягувача про примусове виконання та прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-784/2010, виданого 18.11.2010р. Токмацьким районним судом Запорізької області про звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 в рахунок задоволення вимог AT «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/17-07/3075-40 від 29.05.2008 в розмірі 238630,65 грн. 22.01.2020 заявником було отримано копію вищевказаної постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 61008574. Заявник вважає, що приватним виконавцем при винесені зазначеної постанови порушено права, свободи та охоронювані законом інтереси її та членів її сім`ї, оскільки, на думку заявника, приватним виконавцем фактично розпочато процедуру звернення стягнення на житловий будинок, в якому вона проживає разом зі своєю сім`єю, яка складається з чоловіка, доньки, та вказаний житловий будинок є їх єдиним житлом. Вважає, що приватний виконавець повинна була повернути виконавчий лист стягувачу на підставі п.9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на теперішній час діють вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З кредитного договору № 14/17-07/3075-40 від 29.05.2008, за яким проводиться стягнення виконавцем, вбачається, що предметом договору є саме домоволодіння площею 61,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а тому відносно нього не може вирішуватись питання про звернення стягнення, враховуючи ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII. Оскільки зазначене нерухоме майно є житловим, виступає як забезпечення зобов`язання за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, використовується як місце постійного її проживання та її сім`ї, яка складається з чоловіка та доньки, не перевищує 250 кв.м та у її власності не знаходиться інше нерухоме майно, то це майно не може бути примусово стягнуто в силу наявності мораторію. Таким чином заявник вважає, що зазначена постанова винесена приватним виконавцем безпідставно, тому просить заявлені вимоги задовольнити.

Запеерчуючи проти скарги, державний виконавець зазначала, що вона діяла у відповідності до вимог Закону «Про виконавче провадження». 17.01.2020 надійшла заява AT «Райффайзен Банк Аваль» про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-784/2010, виданого 18.11.2010 Токмацьким районним судом Запорізької області, про звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 590 кв.м. та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.05.2008 року в рахунок задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/17-07/3075-40 від 29.05.2008 в розмірі 238630,65 грн. Оскільки підстави, визначені ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» для повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, на час відкриття виконавчого провадження були відсутні, вона правомірно, на виконання вимог ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», 17.01.2020 винесла постанову про відкриття виконавчого провадження №61008574. Для вирішення питання про можливість звернення стягнення на нерухоме майно боржника, з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виконавцю під час здійснення виконавчого провадження потрібно з`ясувати питання: чи використовується нерухоме майно як місце постійного проживання боржника, що встановлюється виходом виконавця за адресою нерухомого майна та складенням відповідного акту, а також направленням запиту до Департаменту реєстраційних послуг або до Центру надання адміністративних послуг щодо зареєстрованих за адресою осіб; чи знаходиться у власності боржника інше нерухоме майно, що встановлюється шляхом отримання виконавцем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; яка загальна площа нерухомого майна. Всі зазначені заходи проводяться виконавцем виключно в рамках відкритого виконавчого провадження, якщо під час здійснення виконавчого провадження виконавцем буде встановлено, що звернення стягнення на майно боржника заборонено законом, виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу із роз`ясненням йому права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання. Враховуючи викладене, в задоволені скарги просить відмовити.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з наступних положень закону та правозастосовної практики.

Виконання рішення суду є завершальною стадією цивільного процесу і здійснюється у певній процесуальній формі. Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Не виконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи..

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 03 серпня 2010 року позов ПАТ «Райфайзен банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно в погашення заборгованості по кредиту задоволено повністю. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та знаходиться на земельній ділянці, площею 590 кв.м, в рахунок задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/17-07/3075-40 від 29 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Райфайзен банк Аваль», в розмірі 238630,65 грн. Рішення набрало законної сили 14.09.2010.

18.11.2010 Токмацьким районним судом Запорізької області на виконання зазначеного рішення суду був виданий виконавчий лист №2-784/2010, який неодноразово звертався до стягнення.

17.01.2020 приватним виконавцем Шавлуковою З.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61008574, з виконання виконавчого листа №2-784/2010, виданого 18.11.2010 Токмацьким районним судом Запорізької області, про звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , в рахунок задоволення вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/17-07/3075-40 від 29 травня 2008 року в розмірі 238630,65 грн.

Відповідно до наданої на запит приватного виконавця Шавлукової З.А. інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17.01.2020, встановлено, що за боржником ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нерухоме майно, а саме на будинок АДРЕСА_1 , ціла частка.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.01.2020, щодо об`єкту нерухомого майна: будинку АДРЕСА_1 , встановлено, що зазначений будинок загальною площею 61,6 кв.м, житловою площею 44,7 кв.м, з 24.06.2008 перебуває у власності ОСОБА_1 , частка власності 1/1, інше нерухоме майно у власності ОСОБА_1 не перебуває.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Відповідно до положень ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ може бути повернутий стягувачу з підстав визначених цією статтею.

Положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 , підпадає під дію зазначеного вище Закону, оскільки загальна площа його не перевищує 250 кв. м.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Тим самим, мораторієм є тимчасове зупинення настання певних юридичних наслідків (виникнення чи припинення прав чи обов`язків). Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є тимчасовою та пов`язується із скасувальною обставиною, що визначена у ч.3 Закону. Зазначеним Законом не визначено підстави відмови у захисті права внаслідок поширення дії Закону на правовідносини сторін, а лише передбачено у майбутньому створення сприятливих умов для боржників щодо їх зобов`язань перед кредиторами.

Верховний Суд України у справі N 6-333цс15 від 10 червня 2015 року визначив, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений вказаним вище Законом, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Отже, до закінчення дії мораторію, встановленого даним Законом, державним чи приватним виконавцем не може бути примусово реалізоване відповідне майно.

Вичерпний перелік підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження визначено ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Оскільки підстави, визначені ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» на час відкриття виконавчого провадження були відсутні, суд першої інстанції зробив правильний висновк про те, що приватний виконавець Шавлукова З.А. правомірно, на виконання ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», прийняла рішення про відкриття виконавчого провадження.

Як при розгляді справи у суді першої інстанції так і у апеляційній скарзі, заявник скарги посилалася на те, що протягом дій Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути виконане, а відтак не має доцільності й відкривати виконавче провадження.

Натомість суд першої інстанції надав належну оцінку таким посиланням, зазначивши, що норми вказаного закону мають певний цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян на збереження за ними відповідного нерухомого майна, при цьому, приватним виконавцем не вчинялися дії щодо відчуження цього майна.

Суд першої інстанції також врахував, що майнове та матеріальне становище боржника з часу повернення виконавчого документа стягувачу може змінюватись, тому приватний виконавець має право в рамках відкритого виконавчого провадження з`ясувати ці обставини.

Також суд першої інстанції правомірно послався на те, що доводи представника заявника адвоката Майсак В.О. про те, що в постанові про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець стягнув з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 23863,06 грн., яка фактично вже була стягнута з боржника, не є предметом розгляду у даній справі, а повинно вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги на дії ВДВС.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2020 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков