Справа №175/5700/14-ц
провадження №2/175/2/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14 липня 2020 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойка О.М.

при секретарі Філоненко О.О.,

за участю:

представника заявника (відповідача по справі ОСОБА_1 ) адвоката Бардаченко В.В.,

представника позивача ( ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 ,

представника відповідача ( ОСОБА_4 ) ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами по цивільній справі №175/5700/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно та стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року до суду звернулася ОСОБА_1 із заявою про перегляд судового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами по цивільній справі №175/5700/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно та стягнення заборгованості.

У судовому засіданні представник заявника адвокат Бардаченко В.В. повністю підтримав подану заяву з-підстав викладених у ній та просив суд заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. Просив переглянути за нововиявленими обставинами судове рішення, при цьому зазначив, що в рамках досудового розслідування кримінального провадження було проведено судову почеркознавчу експертизу документу, згідно якої було встановлено штучне зістарення договору позики датованого 15.10.2013 року сторонами якого вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Просив переглянути рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року по справі №175/5700/14-ц та ухвалити по даній справі нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Єпік С.О. у судовому засіданні повністю заперечував проти поданої заяви, вважаючи її необґрунтованою та безпідставною, тому просив суд відмовити у задоволенні заяви.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Трушев О.П. у судовому також заперечував проти заяви ОСОБА_1 , зазначивши про її безпідставність та обґрунтованість, тому просив суд відмовити у її задоволенні.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення та доводи учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази надані сторонами, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року по цивільній справі № 175/5700/14-ц уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно та стягнення заборгованості задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15.10.2013 року у розмірі 6 519 450 гривень. При цьому зазначеним рішенням були встановлені преюдиційні обставини, які безпосередньо впливають на майбутній поділ майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а саме: судом на підставі договору позики від 15.10.2013 року та розписки від 15.10.2013 року було встановлено, що набута ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час шлюбу земельна ділянка та незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_1 були набуті не за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 , а за кошти, отримані 15.10.2013 року ОСОБА_4 в борг у ОСОБА_2 .

На зазначене рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, проте судом апеляційної інстанції їй було відмовлено у відкритті апеляційного провадження, у зв`язку з пропуском строку для апеляційного оскарження. Ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження була предметом касаційного оскарження, після чого ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.09.2018 року ОСОБА_1 знову було відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження вищезазначеного рішення, тому зазначене рішення остаточно набрало чинності 07.09.2018 року.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано: з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення. З урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 429 ЦПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами. Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України «Завдання та основні засади цивільного судочинства»: завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема є: верховенство права; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

06.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року по цивільній справі № 175/5700/14-ц за нововиявленими обставинами штучне зістарення договору позики датованого 15.10.2013 року сторонами якого вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який був основним доказом по цивільній справі № 175/5700/14-ц та на підставі якого й було ухвалено рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року по справі № 175/5700/14-ц. У своїй заяві ОСОБА_1 зазначає, що об`єктивно вона довідалася про існування нововиявленої обставини тільки 02.07.2020 року від свого адвоката Бардаченко В.В., якому 02.07.2020 року слідчий у кримінальному провадженні №0001553 Тооде Д.О. надав копію висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.05.2020 року за № 15572/15573/19-34 про штучне зістарення договору позики, який датовано 15.10.2013 роком та сторонами якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також штучне зістарення боргової розписки ОСОБА_4 датованої 15.10.2013 року. У своїй заяві про перегляд рішення суду за нововивленими обставинами ОСОБА_1 акцентувала увагу суду, що підставою її заяви є саме положення п.1 ч.2 ст. 423 ЦПК України (наявність нововиявленої обставини встановлення експертами факту підроблення шляхом штучного зістарення договору позики), а не положення п.2 ч.2 ст. 423 ЦПК України (наявність відповідного вироку суду якого може ніколи й не буде). Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не пропустила тридцятиденний строк з дня 02.07.2020 року, коли вона дізналася або могла дізнатися про існування висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.05.2020 року за № 15572/15573/19-34 - обставини, що стала підставою для перегляду судового рішення по даній справі. Також з дня набрання таким судовим рішенням законної сили до дня звернення ОСОБА_1 до суду з цією заявою ще не минуло 3 роки. Тому є усі підстави для відкриття провадження з приводу перегляду вищезазначеного рішення суду за нововиявленими обставинами.

З наданою ОСОБА_1 копії постанови Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 14.03.2019 року вбачається, що в провадженні СВ Дніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження № 0001553 від 07.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за фактом використання під час розгляду цивільної справи завідомо підробленого документу. На підставі ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області за клопотанням слідчого Дніпровського РВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції Тооде Д.О. від 16.05.2019 року про призначення судово-технічної експертизи документів у справі № 175/1382/19, провадження № 1-кс/175/919/19 (по кримінальному провадженню № 0001553 від 07.11.2018 року) судом було призначено проведення судово-технічної експертизи документів, яка була проведена групою експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та 18.05.2020 року було складено висновок експертів за № 15572/15573/19-34.

Відповідно до п. 3, 4 висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 18.05.2020 року № 15572/15573/19-34: «На досліджувані документи: договір позики грошей на придбання земельної ділянки та домоволодіння з подальшою передачею їх в заставу, датований 15.10.2013 року та розписку від імені ОСОБА_4 , датовану 15.10.2013 року здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарення їх реквізитів. У зв`язку з відсутністю в Україні відповідних методик та технічних засобів встановити точну дату створення зазначеного договору позики, датованого 15.10.2013 року, в Україні не є можливим.

Також судом встановлено, що через канцелярію суду ОСОБА_1 надала копію відповіді Державної прикордонної служби про перебування з 06.10.2013 року по 17.10.2013 року ОСОБА_2 у м. Відень Австрія станом на дату 05.10.2013 року укладення штучно зістареного договору позики, датованого 15.10.2013 року. Зазначала, що оригінал відповіді міститься в цивільній справі №175/534/15-ц (Том 4 а.с. 119), розгляд якої на той час ще не був завершений судом, а тому суд їй відмовив у витребуванні зазначеної справи для огляду під час розгляду цієї справи оригіналу зазначеного доказу. Також у своїй заяві ОСОБА_1 просила суд взяти до уваги зазначений доказ з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року по цивільній справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), яка рекомендувала судам застосовувати одну з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus ІНФОРМАЦІЯ_1 stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Адже, зазначений доказ підтверджує факт зловживання процесуальними правами не тільки ОСОБА_2 , а й ОСОБА_4 , який теж є стороною штучно зістареного договору позики датованого 15.10.2013 року та який не міг не знати, що, принаймні 15.10.2013 року, цей договір фізично між ними не міг бути укладений. З врахуванням вищезазначеного, визнаного в усьому світі принципу, суд приймає до уваги зазначений доказ, як додатковий доказ зловживання процесуальними правами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 , зазначав, що саме 15.10.2013 року він надав в борг ОСОБА_4 250000 доларів США. Також судом під час розгляду цієї справи було встановлено, що ОСОБА_2 вирішив звернутися до суду після того, як йому стало відомо, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в судовому порядку розривають шлюб та подали позовні заяви про поділ спільно нажитого майна, зокрема, набутої ними під час шлюбу земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 . Після того, як ОСОБА_1 заявила про фіктивність договору позики, датованого 15.10.2013 року, ОСОБА_2 уточнив свій позов та для підтвердження суду дійсності договору позики надав розписку ОСОБА_4 від 12.09.2016 року про часткове (у розмірі 5000,00 доларів США ) виконання ОСОБА_4 своїх боргових зобов`язань за договором позики, датованим 15.10.2013 роком, який в цей день сторонами не укладався. Тому, з врахуванням встановлених судовою експертизою обставин - штучного зістарення договору позики, розписка його про часткове виконання не може бути доказом дійсної дати укладення самого договору позики, а тому її суд оцінює критично.

Таким чином у невстановлений експертами час ОСОБА_2 та ОСОБА_4 створили договір позики, який ними було датовано 15.10.2013 року, коли ОСОБА_2 перебував за межами України у м. Відень Австрія та не міг фізично у цю дату укласти з ОСОБА_4 зазначений договір.

Разом з тим, та обставина, що експертами не встановлено дійсну дату укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не має принципового значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення по даній справі, адже договір позики є виключно реальним правочином та вважається укладеним виключно з тієї дати, коли позикодавцем було реально передано гроші або інші речі, визначені родовими ознаками. Позиція суду з цього приводу підтверджується судовою практикою Верховного Суду. Зокрема, Верховний Суд 06.04.2020 року розглянув цивільну справу № 464/5314/17, провадження № 61-10789св18 (ЄДРСРУ № 88706934) предметом якої було дослідження та правовий аналіз наслідків укладання договору позики без фактичної передачі грошових коштів. Розглядаючи зазначену справу Верховний Суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч.2 ст.640 ЦК України «Момент укладення договору»: якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. В разі безготівкових розрахунків воно виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника. Якщо предметом є речі, право власності виникає в момент фактичної передачі.

Так, відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками та права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Враховуючи, що ОСОБА_2 стверджував у суді, що боргове зобов`язання ОСОБА_4 перед ним ще не виконано, боргова розписка та договір позики, датовані 15.10.2013 роком, повинні знаходитися саме у ОСОБА_2 .

Суд враховує, що перебуваючи на зберіганні у позикодавця, ОСОБА_2 , оригінали вищезазначених договору позики та боргової розписки невстановленими особами було штучно зістарено з метою неможливості визначення справжньої дати їх створення. Потім ОСОБА_2 використав їх у суді для досягнення своїх процесуальних цілей. Також, суд враховує, що 12.09.2016 року ОСОБА_4 на підтвердження виконання ним штучно зістареного договору позики, з датою 15.10.2013 року, яка не відповідає дійсності, написав ОСОБА_2 розписку про часткове виконання договору позики від 15.10.2013 року у сумі 5000 доларів США.

Стягнення у цивільній справі №175/5700/14-ц ОСОБА_2 боргу з ОСОБА_4 по штучно зістареному договору позики датованому 15.10.2013 роком, який повністю визнає відповідач, ОСОБА_4 , щоб потім використати преюдицію рішення суду для уникнення ОСОБА_4 поділу майна з ОСОБА_1 у цій справі - очевидно свідчить про те, що і ОСОБА_2 , і ОСОБА_4 , діяли недобросовісно та зловживали правами стосовно ОСОБА_1 , оскільки визнання ОСОБА_4 свого боргу перед ОСОБА_2 за фактично неукладеним договором позики в тексті якого свідомо внесені відомості про те, що гроші передаються в борг саме на купівлю земельної ділянки та будинку, які є предметом поділу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що очевидно порушує майнові права та інтереси ОСОБА_1 та направлено на недопущення реального поділу між колишнім подружжям вищезазначеного домоволодіння по даній цивільній справі. Тому суд не може залишати поза увагою такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Враховуючи вищезазначене, суд поза розумним сумнівом приходить до висновку про недобросовісну процесуальну поведінку та зловживання правом ОСОБА_2 шляхом надання ним суду штучно зістареного доказу договору позики датованого 15.10.2013 року, для укладення якого (виникнення прав та обов`язків у його сторін договору) принципово важливо знати точну дату його укладення, адже договір позики є реальним правочином. Також суд визнає недобросовісною процесуальну поведінку і ОСОБА_4 , який визнавав у суді обставини, які не відповідають дійсності та переслідував мету не допустити у майбутньому можливість реального поділу з ОСОБА_1 , їх спільного сумісного майна подружжя земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 .

Положеннями ч.5 ст.12 ЦК України встановлено презумпцію правомірності та добросовісності дій особи. Зазначена презумпція є спростовною. Тому надання ОСОБА_2 суду штучно зістареного договору позики датованого 15.10.2013 роком очевидно є недобросовісною процесуальною поведінкою та введенням суду в оману. Тому суд оцінює умисні дії позивача, ОСОБА_2 , та відповідача, ОСОБА_4 , як недобросовісні та такі, що спрямовані на неможливість поділу майна подружжя, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України.

Разом з тим, під час судового засідання судом також встановлено наступні обставини, зокрема з приводу перегляду зазначеного рішення за ново виявленими обставинами (штучне зістарення договору позики датованого 15.10.2013 року) на питання представника ОСОБА_1 адвоката Бардаченко В.В. до представників ОСОБА_2 , адвоката Єпіка С.О. та представника ОСОБА_4 , адвоката Трушева О.П., «Чи біло відомо ОСОБА_2 та ОСОБА_4 під час розгляду цивільної справи про визнання договору позики датованого 15.10.2013 року недійсним що він є штучно зістареним?» - останні зазначили про те, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 про штучне зістарення договору позики раніше не знали.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, якщо навіть самі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про штучне зістарення договору позики від 15.10.2013 року до цього часу не знали, то очевидно, що про таку обставину не знала та не могла знати і сама ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у суду наявні законні підстави вважати, що встановлене висновками експертів штучне зістарення договору позики датованого 15.10.2013 роком, є нововиявленою обставиною та є підставою для перегляду зазначеного рішення суду.

Крім того судом встановлено, що під час судового засідання з приводу перегляду зазначеного рішення за нововиявленими обставинами на питання представника ОСОБА_1 адвоката Бардаченко В.В. що справжньої дати укладення договору позики, датованого 15.10.2013 року, з урахуванням того, що станом на 15.10.2013 року ОСОБА_2 перебував за межами України у м.Відень, Австрія та фізично не міг передати грошові кошти ОСОБА_4 , а у свою чергу будь-який договір позики є реальним та вважається укладеним виключно після передачі грошових коштів, представники позивача повідомив про те, що справжню дату передачі коштів він не пам`ятає, а представник відповідача зазначив про те, що договір позики було укладено у дату, зазначену у самому договорі та відмовився відповідати на питання коли ж на справді ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 грошові кошти.

Таким чином, враховуючи реальність договору позики, якщо грошові кошти не передавалися у дату, зазначену у самому договору позики то він є неукладеним. Аналогічну позицію займає і Верховний Суд, зокрема у Зокрема, Верховний Суд 06.04.2020 року розглянув цивільну справу № 464/5314/17, провадження № 61-10789св18 (ЄДРСРУ № 88706934) предметом якої було дослідження та правовий аналіз наслідків укладання договору позики без фактичної передачі грошових коштів, зазначив наступне: «Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. В разі безготівкових розрахунків воно виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника. Якщо предметом є речі, право власності виникає в момент фактичної передачі. Так, відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками та права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Тому посилання представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на те, що раніше ОСОБА_1 було вже відмовлено у визнанні недійсним договору позики датованого 15.10.2013 року за недоведеності його штучного зістарення, не має правового значення для цієї справи. Адже, як вбачається з матеріалів справи та пояснень самих представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , договір позики фактично є неукладеним, а неукладений правочин не може бути визнано судом недійсним.

У контексті недійсності правочинів актуальним є питання щодо моменту виникнення цивільних прав та обов`язків на підставі правочинів. На це звертається увага в п. 8 ППВСУ № 9, в абзаці першому якого зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнано недійсним правочин, що не вчинено.

Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

У ст. 640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним.

Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. У першому випадку йдеться про консенсуальні договори, у другому про реальні.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

В абзаці третьому п. 8 ППВСУ № 9 зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

За результатами проведеного аналізу вбачається, що, вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, суди не завжди враховують зазначені рекомендації, не з`ясовують в кожному конкретному випадку момент укладення договору, помилково задовольняють позови про визнання недійсними договорів, які є неукладеними, не враховують, що недійсними можуть бути визнані лише укладені договори.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що реально саме 15.10.2013 року договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не укладався, а іншу дату укладення (реальної фізичної передачі грошових коштів) договору позики представники сторін цього договору позики у суді зазначити не змогли. Тому суд критично оцінює пояснення представників сторін цього правочину про його виконання.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка ОСОБА_2 позбавляють його права посилатися на такі обставини (договір позики та боргову розписку), як на підстави та умови надання йому захисту судом.

Відповідно до положень ч.3,6 ст.13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до аналізу «Практики застосування судами ст. 16 ЦК України» Верховного Суду України: «..не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4) У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК України».

Відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 44 ЦПК України «Неприпустимість зловживання процесуальними правами» учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Велика Палата Верховного Суду від 31.10.2018 року по цивільній справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) рекомендувала судам застосовувати одну з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Конституційний Суд України зокрема, у рішенні від 2 листопада 2004 року зазначив «Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права»

У рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003, зокрема, зазначено: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість та добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Суд переглядаючи справу за нововиявленими обставинами, враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in ІНФОРМАЦІЯ_2 iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, Суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити ОСОБА_2 у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала.

Відповідно до положень ч.1,2,6 ст. 81 ЦПК України «Обов`язок доказування і подання доказів»: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.1.2,3 ст. 263 ЦПК України « Законність і обґрунтованість судового рішення»: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до положень п2.) ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Відповідно до положень ч.1, п.1 ч.2 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Враховуючи вищезазначене, не залежно від того хто саме здійснив штучне зістарення договору позики та боргової розписки, у суду є усі підстави для перегляду за нововиявленими обставинами рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року по справі № 175/5700/14-ц, адже штучне зістарювання договору позики, датованого 15.10.2013 року, та неможливість встановлення судом дійсної дати можливого укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , який є реальним правочином, є істотними для справи обставинами, що не були встановлені судом під час попереднього розгляду справи та цій обставині не було надано оцінку взагалі. Адже, зазначеним судовим рішенням встановлені обставини укладення договору позики саме 15.10.2013 року та стягнутий борг саме за договором позики укладеним саме 15.10.2013 року, оцінку зістарення реквізитів до яких відносить і дата укладення договору позики (якщо він колись укладався) матеріали цієї справи не містять, а експерти дійсної дати укладення чи просто створення (без укладення) договору позики встановити не змогли саме у зв`язку з тим, що під час зберігання документу ОСОБА_2 на документ чинився сторонній тиск, не властивий для звичайного зберігання документа, з метою його штучного зістарення, що і призвело до штучного зістарення реквізитів документу. За даних обставин саме позивач, ОСОБА_2 , зобов`язаний був виконати свій обов`язок доказування та довести перед судом укладення ним саме 15.10.2013 року (а не в якийсь інший, невстановлений експертизою день) з ОСОБА_4 договору позики. Невиконання ОСОБА_2 обов`язку доказування та умисне зловживання правами є підставою для відмови у задоволенні його позову, тому обставини викладені в заяві ОСОБА_1 знайшли своє обґрунтування у судовому засіданні та підтверджені належними доказами, у з чим заява підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 повинно бути стягнено сплачений нею, при зверненні до суду з даною заявою, судовий збір у розмірі 1261 грн. 20 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 423-429 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами по цивільній справі №175/5700/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно та стягнення заборгованості задовольнити у повному обсязі.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року ухваленого по цивільній справі №175/5700/14-ц (провадження №2/175/2184/14) за уточненим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно та стягнення заборгованості, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 жовтня 2013 року у розмірі 6519450,00 грн. та судові витрати в розмірі 6890,00 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні уточненою позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно та стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) суму судового збору у розмірі 1261 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко

Повний текст рішення виготовлено 22 липня 2020 року