Справа №1416/6812/12
Провадження № 22-ц/812/1124/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі державного виконавця - Чмих Л.В.,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1 - адвоката Мотельчук Юлії Ігорівни

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено 07 травня 2020 року, у справі за поданням Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,-

В С Т А Н О В И В

У грудні 2019 року головний державний виконавець Інгульського ВДВС Чмих Л.В. (далі - державний виконавець) звернулася до суду із поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Обґрунтовуючи подання вказував, що в Інгульському ВДВС на виконані перебуває зведене виконавче провадження № 53555394, до складу якого входять:

- виконавче провадження № 54936013 з примусового виконання виконавчого напису № 8979, виданого 18.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором в сумі 337254,69 дол. США, що еквівалентно 8909407,57 грн., виконавче провадження по якому відкрито постановою державного виконавця від 19.10.2017;

- виконавче провадження № 46765645 з примусового виконання виконавчого листа Ленінського районного суду міста Миколаєва № 2/489/383/14 від 12.05.2014 про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 25 П/07 від 30.01.2007 в розмірі 40446,76 грн., виконавче провадження по якому відкрито постановою від 01.04.2015;

- виконавче провадження № 46765478 з примусового виконання виконавчого листа Ленінського районного суду міста Миколаєва № 2/489/2533/13 від 29.09.2014 про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 418176,88 грн., виконавче провадження по якому відкрито постановою від 01.04.2015.

Постановою державного виконавця від 10 березня 2017 вказані виконавчі провадження об`єднано в зведене виконавче провадження № 53555394.

На підставі відповіді від 13 грудня 2019 року Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області державним виконавцем встановлено реєстрацію шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 30 серпня 2016 року, про що зроблено актовий запис № 1550.

Згідно результатів аналітичного пошуку транспортних засобів по «НАІС ДДАІ» МВС України за ОСОБА_1 зареєстровано транспортні засоби Lexus ES350 3456, 2013 р.в., кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , та ВАЗ 2101 1198, 1976 р.в., кузов № НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 .

Посилаючись на положення ст.ст. 60, 70 СК України, ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.443 ЦПК України державний виконавець просила визнати частки боржника ОСОБА_3 у майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_1 , а саме транспортні засоби - Lexus ES350 3456, 2013 р.в., кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , та ВАЗ 2101 1198, 1976 р.в., кузов № НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2020 року подання задоволено.

Визначено частку ОСОБА_3 у спільному майні, а саме транспортних засобах Lexus ES350 3456, 2013 р.в., кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , та ВАЗ 2101 1198, 1976 р.в., кузов № НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 , які зареєстровані за ОСОБА_1 , у розмірі Ѕ.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції з врахуванням наявних в справі доказів, положень ст. 60 СК України, дійшов висновку, що вказані в поданні державного виконавця автомобілі були придбані в період шлюбу боржника з ОСОБА_1 , а тому вважаються їхньою спільною власністю. Тому частка в цьому рухомому майні боржника складає Ѕ частину, оскільки іншого суду не доведено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Мотельчук Ю.І. вказувала, що оскаржувана ухвала постановлена судом за неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, за такого просила про скасування оскаржуваної ухвали суду та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Мотивуючи доводи зазначала, що автомобілі, у яких державний виконавець просить виділити частку боржника є неподільними речами. Крім того, судом першої інстанції не з`ясовано джерело придбання автомобіля Lexus ES350 3456, оскільки такий було придбано за кошти подаровані її матір`ю.

Правом на подачу відзиву державний виконавець, ОСОБА_3 та АТ «Укрсоцбанк» не скористалися.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Мотельчук Ю.І. апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Державний виконавець апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В силу ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно зі ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на виконанні в Інгульському ВДВС знаходиться виконавчі провадження:

- виконавче провадження № 54936013 з примусового виконання виконавчого напису № 8979, виданого 18.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором в сумі 337254,69 дол. США, що еквівалентно 8909407,57 грн., виконавче провадження по якому відкрито постановою державного виконавця від 19.10.2017;

- виконавче провадження № 46765645 з примусового виконання виконавчого листа Ленінського районного суду міста Миколаєва № 2/489/383/14 від 12.05.2014 про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 25 П/07 від 30.01.2007 в розмірі 40446,76 грн., виконавче провадження по якому відкрито постановою від 01.04.2015;

- виконавче провадження № 46765478, з примусового виконання виконавчого листа Ленінського районного суду міста Миколаєва № 2/489/2533/13 від 29.09.2014 про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 418176,88 грн., виконавче провадження по якому відкрито постановою від 01 квітня 2015 р.(т.3 а.с.4-6,10-15).

Постановою державного виконавця від 10 березня 2017 наведені виконавчі провадження об`єднані в зведене виконавче провадження № 53555394.

За обставинами справи ОСОБА_3 , як боржник у виконавчому провадженні, має заборгованість із виконання рішення суду. Однак у ході виконавчого провадження не виявлено коштів, рухомого та іншого цінного майна, достатнього для погашення боргу, що у відповідності до ч.6 ст. 48 Закону «Про виконавче провадження» є підставою для визначення частки, що належить боржнику у спільній частковій власності на вказане у поданні приватного виконавця нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У ході проведення виконавчих дій державним виконавцем, на підставі відповіді Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області від 13 грудня 2019 року встановлено наявність актового запису про шлюб № 1550 від 30 червня 2016 року, відповідно до якого проведено реєстрацію шлюбу між боржником ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ( т.3 а.с.8-9).

Відомостями отриманими з електронної бази даних Регіонального сервісного центру МВС у Миколаївській області державний виконавець підтвердила, що на ім`я ОСОБА_1 було зареєстровано такі транспортні засоби, а саме автомобілі:

- Hyundai Sonata, кузов № НОМЕР_5 , державний номер НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 від 13.08.2019 р.;

- Lexus ES350 3456, 2013 р.в., кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 від 30.07.2019 р.;

- ВАЗ 2101 1198, 1976 р.в., кузов № ВАЗ7, державний номер НОМЕР_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 від 19.04.2019 р.;

- Chrysler 300C 3518, кузов НОМЕР_11 НОМЕР_12 , державний номер НОМЕР_13 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_14 від 15.03.2019 р.;

- BMW X3 1997, кузов НОМЕР_15 , державний номер НОМЕР_16 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_17 від 12.06.2018 р.( т.3 а.с.7).

На момент звернення державного виконавця до суду із вказаних автомобілів зареєстрованими на ім`я ОСОБА_1 залишилися лише два, а саме: Lexus ES350 3456, 2013 р.в., кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 та ВАЗ 2101 1198, 1976 р.в., кузов № НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_9 .

Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з того, що вказані в поданні державного виконавця автомобілі були придбані в період шлюбу боржника з ОСОБА_1 , а тому вважаються їхньою спільною власністю. Тому частка в цьому рухомому майні боржника складає Ѕ частину, оскільки іншого суду не доведено.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.

Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набути нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2 ч.1 ст.57 СК України).

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно придбане в шлюбі є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Згідно з ч.1 ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у ч.1 ст. 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Заперечуючи проти визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у майні, яким вони спільно володіють, ОСОБА_1 посилалась на ту обставину, що автомобіль Lexus ES350 3456, 2013 р.в., кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 є її особистою власністю, оскільки кошти на його придбання вона отримала від своєї матері. На підтвердження вказаних обставин надала договір дарування грошових коштів від 15 вересня 2018 року, який укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у м.Калініград Російської Федерації, предметом якого є дарування 850000,00 російських рублів ( т.3 а.с.37,38, 39,40).

Разом з тим, вказаний договір дарування не є беззаперечним доказом того, що обумовлена у договорі дарування сума грошових коштів була витрачено на придбання саме вказаного автомобіля, оскільки з моменту укладення договору 15 вересня 2018 року до часу придбання автомобіля 30 липня 2019 року пройшло 11 місяців 15 днів. За цей час ОСОБА_1 було придбано декілька автомобілів, а Lexus ES350 3456, 2013 р.в. є одним із останніх.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль Lexus ES350 3456, 2013 р. є її особистою власністю, оскільки придбаний за подаровані їй грошові кошти не заслуговують на увагу, так як не спростовують фактичних обставин, правильно встановлених судом першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів.

Питання неподільності речі використовується при виділенні співвласником своєї частки у натурі відповідно до ст. 370 ЦК України.

У даному випадку не вирішується питання про виділ частки в натурі, в порядку ст.370 ЦК України на яку посилається апелянт у скарзі, а визначається судом частка майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами в порядку ст. 443 ЦПК України і таке жодним чином не впливає на його цільове призначення.

За такого, аргументи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення подання державного виконавця та визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у майні, яким він спільно володіє з ОСОБА_1 ..

ОСОБА_1 , звертаючись із апеляційною скаргою, не довела неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п. 9 ч.2 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Такого ж висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16.01.2018 року у справі № 520/17779/14-ц, провадження № 61-1082 св 17.

Крім цього в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мотельчук Юлії Ігорівни залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 травня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 липня 2020 року.