ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року

м.Суми

Справа №584/996/19

Номер провадження 22-ц/816/1459/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області на ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 28 травня 2020 року в складі судді Токарєва С.М., постановленої у м. Путивль, повний текст якої складений 28 травня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 28 травня 2020 року провадження у даній цивільній справі за вищевказаним позовом було закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Вказану ухвалу суду Путивльська міська рада Путивльського району Сумської області оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги міська рада мотивує тим, що відповідачка є власницею нежитлової будівлі відповідно до договору дарування від 01 листопада 2004 року за обставин, коли вона прийняла у дар приміщення як фізична особа, а не як суб`єкт підприємницької діяльності. Також позивач вказав, що за п. 5 договору дарування від 01 листопада 2004 року ОСОБА_1 , як фізична особа, зобов`язалась укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться подароване нерухоме майно. До того ж, заявник апеляційної скарги звернув увагу на ту обставину, що проект землеустрою був розроблений для відведення земельної ділянки, у відомостях якого ОСОБА_1 є суб`єктом земельних відносин із зазначенням її паспортних даних та ідентифікаційного коду фізичної особи. Крім того, в апеляційній скарзі йдеться і про те, що рішенням міської ради від 31 січня 2011 року відповідачу, як фізичній особі, а не як фізичний собі підприємцю, було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_1 для комерційного використання. На підтвердження вимог апеляційної скарги щодо розгляду даної справи за правилами цивільного судочинства міська рада також послалась на інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, з якої вбачається, що 27 вересня 2018 року ОСОБА_1 втратила статус особи, яка займається підприємницькою діяльністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 01 листопада 2004 року ОСОБА_1 прийняла у дар від ТОВ «Благовіст» нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , розташовану на земельній ділянці, що знаходиться в державній власності (а.с. 5 9).

За умовами п. 5 договору дарування від 01 листопада 2004 року ОСОБА_1 , як фізична особа, зобов`язалась укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться подароване нерухоме майно.

Рішенням Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 31 січня 2011 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_2 для комерційного використання (а.с. 7).

Рішенням Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 26 січня 2012 року на підставі відповідної заяви ФОП ОСОБА_1 від 24 січня 2012 року до вищевказаного рішення міської ради від 31 січня 2011 року були внесені зміни. Зокрема, п. 1 рішення було викладено в новій редакції, відповідно до якої ФОП ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_2 для комерційного використання зі зміною цільового призначення із категорії «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення» в категорію «землі громадської та житлової забудови» (а.с. 8, 9).

У 2011 році ПП ОСОБА_3 виготовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для комерційного використання за рахунок земель державної власності Путивльської міської ради за адресою: по АДРЕСА_2 , який було затверджено рішенням Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 25 квітня 2012 року (а.с. 10 22, 23).

При цьому, вказаним рішенням Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області від 25 квітня 2012 року ФОП ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку по АДРЕСА_2 для комерційного використання. Встановлено плату за використання земельної ділянки в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та вказано на необхідність приступити до використання земельної ділянки після укладення договору оренди і його державної реєстрації (а.с. 23).

За даними Єдиного державного реєстру відомостей про фізичну особу підприємця ОСОБА_1 з 27 вересня 2018 року знято з обліку як фізичну особу підприємця.

Звертаючись до суду з даним позовом, Путивльська міська рада послалась на ті обставини, що до теперішнього часу ОСОБА_1 договір оренди з міською радою не уклала та не зареєструвала. Таким чином, на думку позивача, відповідач зберегла у себе майно (кошти) у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:012:0066 за період з 31.03.2016 року по 31.03.2019 року в розмірі 94963 грн 37 коп., які позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Постановляючи оскаржену ухвалу про закриття провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли між двома суб`єктами господарювання, а саме: між Путивльською міською радою та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та випливають з обов`язку останньої на укладення правочину у господарській діяльності, тому, як вважав суд, поданий позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відноситься до юрисдикції господарського суду. При цьому, суд вважав, що суб`єктний склад учасників та зміст правовідносин сторін виник під час здійснення ними господарської діяльності, тому зобов`язання відповідача із втратою його статусу, як фізичної особи - підприємця не припинилися.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що за положеннями ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Вказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 05 червня 2018 року по справі за № 338/180/17.

Як зазначалось вище, звертаючись із даним позовом, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь кошти в розмірі 94 963 грн 37 коп. у вигляді несплаченої орендної плати, посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань щодо укладення з міською радою договору оренди земельної ділянки державної власності для комерційного використання.

Отже, аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник внаслідок неукладення між ФОП ОСОБА_1 та Путивльською міською радою договору оренди відносно земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яким мали б бути визначені зобов`язальні правовідносини ФОП ОСОБА_1 , як користувача вказаної ділянки земель державної власності для комерційного використання.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її обов`язок укласти обов`язковий до укладення договір не припиняється, а продовжує існувати, оскільки вона, як фізична особа, не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, обов`язок з укладення договору оренди земельної ділянки за рахунок земель державної власності для комерційного використання виник у відповідачки, як у фізичної особи підприємця ,відповідно до рішення Путивльської міської ради від 25 квітня 2012 року (а.с. 23). При цьому, на час прийняття рішення міської ради від 25 квітня 2012 року і до 27 вересня 2018 року відповідачка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, одними із видів діяльності якої були роздрібна торгівля меблями, освітлювальними приладами та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах, після чого остання була знята з обліку як фізична особа підприємець.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією зі сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її обов`язок укласти обов`язковий до укладення договір не припиняється, а залишається за нею, як за фізичною особою.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» господарський суд не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи - підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Вказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 05 червня 2018 року по справі за № 338/180/17.

Таким чином, зважаючи на характер правовідносин у даній справі, які безпосередньо пов`язані з підприємницькою діяльністю відповідачки на земельній ділянці державної власності для комерційного використання по АДРЕСА_2 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про необхідність розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства.

Ураховуючи викладене, доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідач ОСОБА_1 набула право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 як фізична особа, а не як суб`єкт підприємницької діяльності, а також про те, що проект землеустрою був розроблений для відведення земельної ділянки, у відомостях якого ОСОБА_1 вказана суб`єктом земельних відносин із зазначенням її паспортних даних та ідентифікаційного коду фізичної особи не спростовують висновків місцевого суду про закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства за наведеної вище правової позиції.

При цьому, колегія суддів враховує і обставини того, що з рішень Путивльської міської ради, Сумської області від 26 січня 2012 року та від 25 квітня 2012 року вбачається, що дозвіл на складання проекту землеустрою було надано саме ФОП ОСОБА_1 для комерційного використання, який у подальшому був затверджений та вирішено було надати фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 земельну ділянку в оренду для комерційного використання та зобов`язано її заключити відповідний договір оренди терміном на 10 років і цей обов`язок у відповідачки із втратою нею статусу фізичної особи - підприємця не припинився (а.с. 9, 23).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування оскарженої ухвали суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, - залишити без задоволення.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області залишити без задоволення, а ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 28 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя доповідач)

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук