Справа № 344/2586/20
Провадження № 2/344/1934/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

09 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Татарінової О.А.,

секретаря Кондратів Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що 04.01.2020 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстровим № 39, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а він придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ним 04.01.2020 року. Відповідно до п. 8 зазначеного Договору продавець зобов`язується погасити заборгованість по сплаті послуг, пов`язаних із використанням даного житлового будинку за весь час фактичного проживання, передати ключі та житловий будинок покупцю не пізніше першого лютого дві тисячі двадцятого року. Договір купівлі продажу житлового будинку від 04.01.2020 року є дійсним, не змінювався, не скасовувався, недійсним в судовому порядку не визнавався. Проте в порушення вимог вищевказаного пункту договору до цього часу залишився зареєстрованим в будинку ОСОБА_2 . Жодних цивільно правових угод з ним, як власником будинку, які давали б право відповідачу користуватись будинком не укладались. Факт відсутності права на особистий сервітут (проживання в житловому будинку), встановленого ст. 405 ЦК України для відповідача чи інших осіб підтверджується п. 10 договору купівлі продажу житловлого будинку від 04.01.2020 року. Реєстрація відповідача в зазначеному будинку носить формальний характер (жодних особистих речей відповідача в спірному будинку немає, його місце перебування невідоме), однак створює для нього, як власника перешкоди у праві користування та розпорядження своїм майном, та обмежує його право власності, оскільки він змугений проводити оплату комунальних послуг, враховуючи і відповідача, та не може зареєструватися в будинку, який належить йому на праві власності. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на ту обставину, що право на користування будинком відповідач втратив зі зміною власника будинку, невиконання умов договору купівлі продажу щодо зняття особи з місця реєстрації, що реєстрація відповідача створює для нього перешкоди у здійсненні права власності, то наявні правові підстави для усунення перешкод та визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Представник позивача подала заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечила.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини.

З копії договору купівлі продажу житлового будинку від 04.01.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстровим № 39, ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 8 зазначеного Договору продавець зобов`язується погасити заборгованість по сплаті послуг, пов`язаних із використанням даного житлового будинку за весь час фактичного проживання, передати ключі та житловий будинок покупцю не пізніше першого лютого дві тисячі двадцятого року, зняти з реєстрації місця проживання всіх осіб не пізніше третього лютого дві тисячі двадцятого року.

Згідно п. 10 Договору ОСОБА_3 повідомляє про те, що немає членів сім`ї власника житла, які користуються правом на особистий сервітут (проживання в житловому приміщенні) встановлений ст. 405 Цивільного кодексу України.

З копії довідки Угорницької сільської ради Івано-Франківської міської ради від 10.02.2020 року встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

В даному випадку, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житла в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Така позиція, поміж іншим, була висловлена і в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Разом з тим, будинок не перебуває у власності відповідача, а факт того, що відповідач зареєстрований у спірному будинку, не є свідченням наявності у нього права користування спірним об`єктом нерухомості.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Як встановлено по справі, позивач є власником будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на будинок, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у будинку зареєстрований відповідач.

Факт відсутності відповідача за місцем постійної реєстрації підтверджується письмовими заявами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме, що відповідач фактично не проживає за адресою АДРЕСА_1 приблизно АДРЕСА_2 років.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв`язку з конкретним місцем.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав.

Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає адресою: АДРЕСА_1 , втратив право на проживання у будинку у звязку із зміною власника, реєстрація відповідача чинить перешкоди позивачу у вільному користуванні своїм майном.

Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України, керуючись ст.ст. 76, 259, 263, 265, 273 280-282, 289 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Татарінова О.А.