КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/6953/2017 Головуючий у І інстанції - Луценко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/3266/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Тандира Дмитра Віталійовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрофіт» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрофіт», Київської міської державної адміністрації, третя особа: Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

ТОВ «Агропрофіт» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5., яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6. про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 січня 2003 року ТОВ «Агропрофіт» уклало з ТОВ «Еріо» договір купівлі-продажу нежитлового будинку, відповідно до умов якого ТОВ «Еріо» передало, а ТОВ «Агропрофіт» прийняло у власність будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. і зареєстрований в реєстрі за №10-197, а також право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №001669 від 10 лютого 2003 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва визнано недійсним рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів №210 від 26 лютого 1990 року в частині переведення будинку АДРЕСА_1 з жилого фонду в нежилий фонд.

Таким чином ТОВ «Агропрофіт» є власником всього житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №67197348 від 02 вересня 2016 року.

Згідно листа КП «Житлосервіс Куренівка» від 06 лютого 2015 року у вказаному будинку зареєстровано 19 осіб, які проживають у квартирах №4,8,11,15,18.

Відповідачі зареєстровані в квартирі №4 по АДРЕСА_1, що підтверджується листом та довідкою форми №3 виданої КП «Житлосервіс Куренівка».

Однак при здійсненні перевірки комісією з метою дотримання порядку реєстрації місця проживання та перебування мешканців даного будинку, було встановлено, що в квартирі №5 та №6 незаконно проживають відповідачі, які там не зареєстровані та користуються ними без належних правових підстав.

Позивач вказує, що відповідачі перешкоджають позивачу користуватись та розпоряджатись квартирами №5,6 до квартир не впускають, при цьому документи, які б надавали їм право перебувати в спірних квартирах також не надають, що свідчить про незаконне перебування та користування відповідачами квартирами, власником якої є позивач.

Просило суд, зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди в користуванні квартирою та зобов'язати їх негайно звільнити квартири без надання іншого житла із звільненням від особистих речей.

ОСОБА_5. звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Агропрофіт» про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 віднесено до об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва на підставі рішення Київської міської ради від 02 жовтня 2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва».

20 грудня 1994 року між фондом комунального майна мінського району та Концерном «Релакс» був укладений договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, в подальшому будинок перепродавався товарною біржою «Українська біржа нерухомості» (договір купівлі-продажу від 23 червня 1997 року), потім ПП «Еріо» (договір купівлі-продажу від 09 січня 2002 року) та ТОВ «Агропрофіт» (договір купівлі-продажу від 17 січня 2003 року).

В травні 2006 року всі мешканці будинку, які залишилися проживати в даному будинку в тому числі і з ОСОБА_5. уклали договори із ПП «Еріо» на оренду з правом викупу квартир, строком на п'ять років.

Позивач за зустрічним позовом з членами сім'ї відверто користується даними квартирами та за власні кошти здійснили ремонт, тому має право на визнання права власності на дані приміщенням.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року, первісний позов задоволено.

Усунуто перешкоди ТОВ «Агропрофіт» в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5., ОСОБА_6. з квартири №5 та квартири №6 по АДРЕСА_1 без надання іншого житла та звільнення від особистих речей.

Зустрічний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5. через представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Агропрофіт» залишити без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_5. задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не з'ясував, у який спосіб позивач за первісним позовом змінив статус спірного житлового будинку та чи мав на це законне право.

Посилаючись на реєстраційне посвідчення №001669 від 10 лютого 2003 року та інформаційну довідку від 02 вересня 2016 року суд не з'ясував, що у 2003 році посвідчення було видано на не житловий будинок, а довідка сформована із зазначенням «житловий будинок».

Посилаючись на те, що обставини щодо вчинення перешкод в користуванні майном підтверджені, суд не навів жодного доказу якими такі обставини підтверджуються, у який спосіб вчинюються, ким та в який період.

Крім цього, жодний доказ, який додавався до зустрічного позову не оцінено.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що безпосереднім власником позивач нібито став ще у 2003 році до 2017 року останньому жодних перешкод не чинили, а з початку 2017 року почали начебто чинити.

На апеляційну скаргу ТОВ «Агропрофіт» подало відзив, який обґрунтовувало тим, що ТОВ «Агропрофіт» набуло право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 січня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.I., зареєстрованому в реєстрі за №10-197.

Згідно Реєстраційного посвідчення №001669 від 10 лютого 2003 року, право власності на нежитловий будинок по АДРЕСА_1, у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, було зареєстровано за ТОВ «Агропрофіт» в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна.

Слід зауважити, що як на момент прийняття рішення Київської міської ради від 02 жовтня 2010 року №284/5096 так і на даний час договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 січня 2003 року не розірвано, в судовому порядку не визнано недійсним, право власності, зареєстроване 10 лютого 2003 року на підставі означеного правочину не скасоване та ніким не оспорюється.

З рішення Київської міської ради від 02 жовтня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва», на яке посилається скаржник вбачається, що дане рішення прийняте з метою впорядкування майнових відносин та передачі будинку в управління відповідної районної державної адміністрації, що не є підставою для припинення права власності ТОВ «Агропрофіт».

Таким чином, зважаючи на презумпцію правомірності набуття права власності у Київської міської ради були відсутні підстави для віднесення будинку АДРЕСА_1 до об'єктів комунальної власності.

ТОВ «Агропрофіт» будучи власником, право власності якого зареєстровано для здійснення внесення запису про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та права власності було надано державному реєстратору весь перелік документів визначений Порядком державної реєстрації прав, в тому числі, правоустановчі документи, що підтверджували право власності заявника на нерухоме майно, яке ніким не оскаржено та не скасовано.

Оскільки, на момент здійснення реєстраційних дій, рішенням Оболонського районного суду від 29 вересня 2004 року у справі №2-216/04, було визнано недійсним рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів №210 від 26 лютого 1990 року в частині переведення будинку АДРЕСА_1 з житлового фонду в нежитловий, у державного реєстратора були відсутні підстави реєструвати зазначений будинок як нежитловий. у зв'язку із зміною судом статусу об'єкта нерухомості на час реєстрації.

Подання відомостей державному реєстратору про право власності на будинок АДРЕСА_1 як житловий, здійснювалось з врахуванням рішення суду та виключно з тих підстав, що в будинку згідно листа КП «Житлосервіс «Куренівка» від 06 лютого 2015 року зареєстровано 19 осіб, які продовжують проживати у квартирах №4,8,11,15, 18 та законність проживання яких ТОВ «Агропрофіт» не оскаржувалось в тому числі проживання ОСОБА_5. та інших відповідачів в кв. №4.

Щодо строків позовної давності, то оскільки ТОВ «Агропрофіт» є власником будинку АДРЕСА_1, відповідачі неправомірно, самовільно зайняли квартири №5 та №6, позов про усунення перешкод є негаторним, а порушення триваючим, тому такий позов може бути заявлено поки триває неправомірне порушення його прав.

Щодо незадоволення зустрічного позову, то ОСОБА_5., яка є позивачем за зустрічним позовом зареєстрована в квартирі №4 на підставі рішення Оболонського районного суду від 29 вересня 2004 року, проте незаконно, самоправно без будь-яких правових підстав разом із членами своєї сім'ї вселилися в квартиру №5 та №6.

Вимоги зустрічного позову про визнання права власності на кв. №5 та №6 обґрунтовувала нібито укладеним з ПП «Еріо» у 2006 році договором оренди з правом викупу вказаних квартир строком на п'ять років. Зазначала, що після закінчення договору оренди з правом викупу в 2011 році з ПП «Еріо» було укладено договори оренди.

Стверджує, що відкрито, безперервно володіє вказаним нерухомим майном понад десять років, а тому просила суд визнати за нею право власності на квартири №5 та №6 по АДРЕСА_1. Також зазначає, що нею нібито було здійснено ремонт означених квартир, що в тому числі є підставою для визнання права власності, проте на її думку, суд означених доводів не дослідив.

Щодо договору оренди з правом викупу, оренда житла з правом викупу передбачена ЗУ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», від 25 грудня 2008 року, на підставі якого, було внесено зміни в Цивільний кодекс України та прийнято постанову КМУ «Про затвердження Порядку оренди житла з викупом» від 25 березня 2009 року.

Отже, право на укладення договору оренди з правом викупу було надано Законом вже після того, як між ОСОБА_5. та ПП «Еріо» нібито було укладено вищевказаний договір; позивачем не надано докази ні нотаріального посвідчення, ні реєстрації такого Договору; не надано доказів його виконання скаржником в частині оплати грошових коштів, як і не надано самого договору, відповідно суд не може надати йому оцінку як належного доказу.

ОСОБА_5. надано лише ксерокопію договору оренди квартири №5 та взагалі не надано договір оренди квартири №6 на яку ОСОБА_5. просила суд визнати за нею право власності.

Просило, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 січня 2003 року ТОВ «Агропрофіт» на підставі договору купівлі - продажу нежитлового приміщення, укладеного із ПП «Еріо», придбало у власність нежитловий будинок АДРЕСА_1

Згідно п.9 даного Договору, покупець зобов'язується виконувати умови договору, передбачені в договорі купівлі-продажу державного майна, укладеного між Фондом комунального майна Мінського району м. Києва та концерном «Ралекс», посвідченого приватним нотаріусом КМНО Пасічник С.Г. 12 грудня 1994 року за реєстровим номером 1572.

Згідно Реєстраційного посвідчення №001669 від 10 лютого 2003 року, право власності на нежитловий будинок по АДРЕСА_1, у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, було зареєстровано за ТОВ «Агропрофіт» в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 вересня 2004 року у справі №2-216/04, яке набрало законної сили, задоволено частково позов ОСОБА_5. до Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві, начальника відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Оболонського РУ ГУ МВС України в місті Києві Чайковського В.А., Київської міської державної адміністрації про визнання недійсним рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів №210, примусову реєстрацію, стягнення моральної шкоди, яким визнано недійсним рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів №210 від 26 лютого 1990 року в частині переведення будинку АДРЕСА_1 з житлового фонду в нежитловий, зобов'язано Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві зареєструвати ОСОБА_5. за адресою: АДРЕСА_1, в іншій частині позову відмовлено.

У позивача - ТОВ «Агропрофіт» за договором купівлі-продажу від 17 січня 2003 року виникло право власності на об'єкт нерухомого майна - будинок АДРЕСА_1 з моменту передачі речі, яким є дата нотаріального посвідчення правочину - 17 січня 2003 року.

Згідно листа КП «Житлосервіс Куренівка» від 06 лютого 2015 року у вказаному будинку зареєстровано 19 осіб, які проживають у квартирах №4,8,11,15,18.

Відповідачі зареєстровані в квартирі №4 по АДРЕСА_1, що підтверджується листом та довідкою форми №3 виданої КП «Житлосервіс Куренівка».

Однак при здійсненні перевірки комісією з метою дотримання порядку реєстрації місця проживання та перебування мешканців даного будинку, було встановлено, що в квартирі №5 та №6 незаконно проживають відповідачі, які там не зареєстровані та користуються ними без належних правових підстав, що підтверджується актами.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено те, що він є законним власником на час розгляду даної справи, та відповідачі, проживаючи, користуючись та не допускаючи представників позивача до квартири, чинять в такий спосіб позивачу перешкоди.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції керувався тим, що надані в обґрунтування позовних вимог договори оренди не є належними доказами у справі, оскільки надані в копіях, та не містять нотаріального посвідчення.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до змісту ст.ст.316,317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову, оскільки позивач є законним власником будинку в якому знаходяться спірні квартири, про існування якого були обізнані відповідачі, однак останні не надали належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача, зокрема щодо законного користування ними спірними квартирами.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

Вимоги зустрічного позову про визнання права власності на квартири №5 та №6 обґрунтовані нібито укладеним з ПП «Еріо» у 2006 році договором оренди з правом викупу вказаних квартир строком на п'ять років.

ОСОБА_5. зазначала, що після закінчення договору оренди з правом викупу в 2011 році з ПП «Еріо» було укладено договори оренди.

Стверджує, що відкрито, безперервно володіє вказаним нерухомим майном понад десять років.

Проте, статтею 811 ЦК України передбачено, що договір оренди житла з викупом підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Крім того, договір оренди житла з викупом підлягає обов'язковій державній реєстрації у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, право на укладення договору оренди з правом викупу було надано Законом вже після того, як між ОСОБА_5. та ПП «Еріо» нібито було укладено вищевказаний договір.

Позивачем не надано докази ні нотаріального посвідчення, ні реєстрації такого договору, а також не надано доказів його виконання скаржником в частині оплати грошових коштів, як і не надано самого договору, відповідно суд не може надати йому оцінку як належного доказу.

Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, у зв'язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Тандира Дмитра Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 15 липня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба