ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3818/20 Справа № 185/9807/19 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Другої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому просила скасувати постанову державного нотаріуса Дутчак Ю.С. від 26 липня 2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язати видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Позовна заява мотивована тим, що вона є отримувачем пенсії за віком багатодітним матерям і таким чином є особою, яка досягла пенсійного віку, хоча і призначеного їй особисто як багатодітній матері, а не загального пенсійного віку, тому вона є непрацездатною особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька.

Також на думку позивача факт отримання нею пенсії є доказом того, що вона досягла пенсійного віку, оскільки пенсія призначається виключно у разі досягнення особою пенсійного віку, як визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 16 серпня 2017 року Другою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було почато спадкову справу № 299/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.26).

Із заявами про прийняття спадщини звернулись діти померлого: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.27, 28, 35).

Відповідно до змісту заповіту ОСОБА_4 , все своє майно, майнові права та обов`язки, що будуть належати йому на день смерті, він заповідав ОСОБА_2 (а.с.34).

Листом державного нотаріуса № 386/02-14 від 05 березня 2018 року ОСОБА_1 було роз`яснено, що вона не відноситься до непрацездатних осіб, оскільки не досягла встановленого законом пенсійного віку (а.с.39).

22 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Другої Павлоградської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду у справі № 185/2199/18, яке набрало законної сили 26 червня 2019 року, у задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що позивач не надала докази на підтвердження того, що постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва на обов`язкову частку у спадщині, таким чином позивачем не здійснено усіх засобів досудового врегулювання спору. Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є передчасними.

Постановою державного нотаріуса від 26 липня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно у порядку ст.1241 Цивільного кодексу України (обов`язкова частка у спадщині) після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 (а.с.42).

Оскаржувану постанову мотивовано тим, що ОСОБА_1 не є непрацездатною особою, оскільки відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. У відповідності до ст.26 зазначеного Закону пенсійний вік ОСОБА_1 до її року народження складає 59 років 6 місяців.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 28.02.2011 року, а також довідки №1875/03-23 від 09.10.2017, виданої Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходиться на обліку в Центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, як отримувач пенсії за віком багатодітним матерям (а.с. 8).

На день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 досягла віку 56 років 4 місяці.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на день відкриття спадщини позивач не була непрацездатною особою у розумінні статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ч.4 ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум».

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1241 Цивільного кодексу України, право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі № 1-1/2014 роз`яснено, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, грунтується на положеннях частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів І, ІІ та ІІІ груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Згідно із абз. 17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Пунктом 2 частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на день смерті спадкодавця) пенсійний вік для жінок, які народилися в період з 01 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 ІНФОРМАЦІЯ_4 , складає 59 років 6 місяців.

Таким чином на день смерті спадкодавця позивач не досягла пенсійного віку, який встановлений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому за змістом зазначеного Закону не є непрацездатною особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» до працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Дослідивши норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суд доходить висновку, що сучасним законодавством передбачено три різновиди пенсії за віком, а саме: пенсія за віком на загальних підставах (розділ ІІІ вказаного закону), пенсія за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників (стаття 114 закону), дострокова пенсія за віком (стаття 115 закону).

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що позивачу призначено дострокову пенсію за віком як багатодітній матері, тобто відноситься до категорії громадян, які мають право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 2 статті 115 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсії для осіб, визначених цією статтею, до досягнення пенсійного віку, визначеного статтею 26 цього Закону, фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином позивач на час відкриття спадщини отримувала пенсію за віком, яка їй була призначена достроково, до досягнення нею пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до змісту статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», умовою віднесення особи до категорії непрацездатних є саме досягнення нею пенсійного віку, визначеного статтею 26 цього Закону, а не отримання нею дострокової пенсії за віком.

Згідно з ч.4 ст.1 Закону України Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Вказаний вид пенсійного забезпечення на який посилається апелянт, не відповідає вимогам по визначенню, особи, що втратила працездатність, відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», яким обґрунтовує свої позовні вимоги. Оскільки у вказаному законі особа, яка втратила працездатність особа, яка досягла пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

На день смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач ОСОБА_1 мала вік 56 років 4 місяці, відповідно до п. 2 ч. 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на день смерті спадкодавця) пенсійний вік для жінок, які народилися в період з 01 жовтня 1960 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто не досягла пенсійного віку на час відкриття спадщини.

А тому, колегія суддів доходить висновку, що позивач в розумінні абз.17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ч. 3 ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч. 4 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» не є непрацездатною особою, тобто такою особою, що має право на обов`язкову частку у спадщині. Тому, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач отримувала пенсію на пільгових умовах не свідчать про її непрацездатність і не дають йому права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових умовах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає.

До аналогічного висновку також прийшов Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 208/9389/15-ц (провадження № 61-32940св18) та від 26 вересня 2019 року у справі № 303/674/17 (провадження № 61-29481св18).

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко