Справа № 442/697/20 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/1623/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства "Муніципальна варта" про поновлення на роботі, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Муніципальна варта» про скасування наказу директора ЛКП «Муніципальна варта» від 03 січня 2020 року № 3-к «Про припинення трудового договору» про звільнення ОСОБА_1 з посади охоронника ІII -го розряду відділу по охоронні об`єктів з високим ступенем ризику Львівського комунального підприємства «Муніципальна варта», поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що прийнятий на роботу на посаду охоронника відділу контролю за благоустрою Львівського комунального підприємства «Муніципальна дружина» на підставі наказу № 128 -к від 06.04.2017 року.

В травні місяці 2017 року переведений на посаду охоронника II розряду відділу швидкого реагування цього ж підприємства.

В зв`язку з організаційно-штатними змінами та на підставі наказу № 480-к від 01.09.2017 року переведений на посаду охоронника ІII -го розряду відділу по охоронні об`єктів з високим ступенем ризику.

Згідно з наказом № 169 від 28.09.2017 р. ЛКП «Муніципальна дружина» перейменовано в ЛКП «Муніципальна варта», де позивач продовжував працювати до моменту звільнення.

01 січня 2020 року після 24.00 год. позивач перебував на робочому місці в кабінеті охорони, в якому були присутні також колеги по роботі, а також його знайомі. В зв`язку з тим, що це було святкування Нового Року, була ввімкнена музика в кабінеті, після чого прийшов директор ЛКП «Муніципальна варта» і його заступник та невідомо з яких причин розпочався конфлікт між ним та керівником.

03 січня 2020 року наказом ЛКП «Муніципальна варта» № 3-к «Про припинення трудового договору» до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за появу на роботі в нетверезому стані на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З наказом він не згідний та вважає звільнення його з роботи незаконним, а тому просив суд скасувати наказ, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що матеріали фото- та відео фіксації, на які посилався суд першої інстанції в оскарженому рішенні, не можуть долучатись до матеріалів справи і прийматись як докази, оскільки не містять необхідних реквізитів електронного доказу. Вважає, що висновки суду першої інстанції про перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння на робочому місці не відповідають дійсним обставинам справи та зазначає, що жодного акту позивачу не пропонувалось підписати та такий не складався у його присутності. Посилається на те, що судом першої інстанції розглянуто справу без повідомлення сторін, незважаючи на клопотання позивача про виклик учасників справи та свідків у судове засідання.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 128 -к від 06.04.2017 року, позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду охоронника відділу контролю за благоустрою Львівського комунального підприємства «Муніципальна дружина»

В травні місяці 2017 року переведений на посаду охоронника II розряду відділу швидкого реагування цього ж підприємства.

В зв`язку з організаційно-штатними змінами та на підставі наказу № 480-к від 01.09.2017 року переведений на посаду охоронника ІII -го розряду відділу по охоронні об`єктів з високим ступенем ризику.

Згідно з наказом № 169 від 28.09.2017 р. ЛКП «Муніципальна дружина» перейменовано в ЛКП «Муніципальна варта», де Позивач продовжував працювати до моменту звільнення.

03 січня 2020 року наказом ЛКП «Муніципальна варта» № 3-к «Про припинення трудового договору» до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за появу на роботі в нетверезому стані на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі пояснення позивача ОСОБА_1 від 02.01.2020 року та акту про перебування на роботі в нетверезому стані від 01.01.2020 року.

На підтвердження законності звільнення позивача з роботи відповідачем надані матеріали відповідних службових перевірок та матеріали фото- та відеофіксації вказаних подій.

З матеріалів службової перевірки за наслідками якої було видано наказ № 3-к від 03.01.2020 року вбачається, що на підставі отриманих пояснень від самого позивача ОСОБА_1 та інших працівників ЛКП «Муніципальна варта», встановлено, що 01 січня 2020 року ОСОБА_1 , який працював на посаді охоронника III розряду Відділу охорони об`єктів з високим ступенем ризику ЛКП «Муніципальна варта», перебуваючи при виконанні службових обов`язків на об`єкті охорони у приміщенні Львівської міської ради (м. Львів, площа Ринок, 1) після 24.00 год., порушуючи трудову дисципліну, пропустив на об`єкт охорони невідомих осіб, з якими вживав алкогольні напої та вмикав музику.

Під час здійснення планового обходу з метою перевірки дотримання трудової дисципліни на об`єктах, що знаходяться під охороною ЛКП «Муніципальна варта», директором - ОСОБА_3 , заступником директора - ОСОБА_4 та начальником відділу охорони громадського порядку ОСОБА_5 було виявлено перебування ОСОБА_1 на робочому місці у стані алкогольного сп`яніння. Ознаками алкогольного сп`яніння були порушення координації рухів, характерний запах із ротової порожнини, пляшки із недопитим алкоголем на робочому місці та загальна поведінка ОСОБА_1 , яка не відповідала обставинам.

Після цього директором ОСОБА_3 було прийнято рішення зафіксувати перебування ОСОБА_1 та інших працівників у нетверезому стані, шляхом складання акту про перебування на роботі в нетверезому стані.

Під час складання акту ОСОБА_1 було запропоновано пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння за направленням підприємства у супроводі заступника директора ОСОБА_4 , копія направлення ОСОБА_1 на медичний огляд - долучено до письмового відзиву.

Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння за направленням підприємства ОСОБА_1 відмовився в присутності свідків, про що було здійснено відповідний запис у акті № 1 від 01.01.2020 року.

Від ознайомлення та підпису акту № 1 від 01.01.2020 року ОСОБА_1 також відмовився.

З письмових пояснень ОСОБА_1 від 02.01.2020 року вбачається, що останній 31.12.2019 року був на зміні. Приблизно о 24 год. він із друзями вирішив відмітити Новий рік. Він був ініціатором цих подій. Присутніми були напарники по зміні, знайомі , всього 10 осіб. Він включив музику. Коли прийшов директор та його заступник у нього виник конфлікт з директором. Хлопці і він випив по бокалу шампанського. Визнав себе винним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства щодо звільнення позивача із займаної посади.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до п.7 ст.40 КЗпП України - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Факт появи на роботі в нетверезому стані чи стані наркотичного спяніння може бути підтверджений, як медичним висновком, так і іншими доказами, передбаченими ст.76 ЦПК України, яким суд повинен надати належну оцінку.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст.40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звiльненi з роботи працiвники за появу на роботi у нетверезому станi, у станi наркотичного або токсичного спянiння в будь-який час робочого дня, незалежно вiд того, чи були вони вiдстороненi вiд роботи, чи продовжували виконувати трудовi обовязки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст.27 ЦПК ( 1501-06), яким суд має дати відповідну оцінку.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про заперечення перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння на робочому місці, з огляду на наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження зазначеної обставини.

Крім того, стороною позивача не надано жодного доказу на спростування обставини, що стала підставою для звільнення позивача.

Судом першої інстанції правильно враховано, що ОСОБА_1 не є членом профспілки ЛКП «Муніципальнаварта», що стверджується відповідною довідкою за № 159 від 20.02.2020 року виданою Головою профспілкового комтету ЛКП " Муціципальна дружина", а відтак попередня згода такої організації на звільнення ОСОБА_1 за п.7 ч. 1 ст.40 КЗпП України не вимагається у відповідності до ч. 1 ст. 45 КЗпП України.

Оцінивши докази, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що роботодавцем було доведено належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами перебування позивача на робочому місці у стані сп`яніння та прийнято законне та обґрунтоване рішення про його звільнення на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України.

За таких обставинах, враховуючи, що позивач просить визнати наказ про звільнення незаконним та поновити його на роботі, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно, оскільки позивачем не доведено порушень його трудових прав, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду. Судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Крім цього, в апеляційній скарзі позивач не спростував обставин, особисто викладені ним в поясненнях роботодавцю від від 02.01.2020 року.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі і відповідно, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції ухвалене згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ураховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в цій справі, є дата складення повного судового рішення 14 серпня 2020 року.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.