ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 липня 2020 року

м. Харків

справа № 639/8721/19

провадження № 22-ц/818/3565/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 квітня 2020 року в складі судді Єрмоленко В.Б.,

у с т а н о в и в :

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 про надання дозволу на зняття дитини з реєстрації місця проживання та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2008 року по 2010 рік. Мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні, відповідач з сім`єю ніколи не проживав, є громадянином Росії, сином не цікавиться, участі у вихованні не приймає і його місце перебування невідомо.

У листопаді 2019 року позивач звернулася до Південноміської ради Харківського району Харківської області з приводу реєстрації малолітнього сина, але їй було відмовлено з підстав ненадання на перереєстрацію дитини згоди батька - відповідача у справі.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_1 просила надати дозвіл на зняття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 без згоди батька та надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів відмови відповідача від надання згоди на зняття з реєстраційного обліку та реєстрацію місця проживання дитини за спірною адресою.

19 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що їй не відомо місце знаходження відповідача, його адреса чи номер телефону, а тому ОСОБА_1 не має можливості сповістити відповідача про бажання змінити місце реєстрації сина та отримати відповідь від батька. Вказує, що фактично вона та її син користуються житловим будинком АДРЕСА_2 , що не тільки не суперечить інтересам дитини, а й суттєво покращує реалізую її прав, гарантованих конституцією та законами України, оскільки в будинку є окрема кімната для дитини, велике подвір`я, поруч з будинком є школа та вся необхідна інфраструктура.

ОСОБА_2 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 квітня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції (а. с. 14).

ОСОБА_1 та її син ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта позивача та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а. с. 12, 25).

За цією адресою проживає та зареєстрований ОСОБА_6 - батько позивача.

Зазначена квартира складається з трьох кімнат житловою площею 36,7 кв м, загальною площею - 66,0 кв м і належить на праві власності ОСОБА_6 , ОСОБА_3 - батькам позивача, ОСОБА_7 - сестрі та ОСОБА_1 -позивачу, по 1/4 частині кожному (а. с. 21-24).

11 листопада 2019 року ОСОБА_3 - матір позивача звернулась до Південноміської ради Харківського району Харківської області із заявою щодо реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 без згоди батька в буд . АДРЕСА_2 . Листом від 27 листопада 2019 року № 1066 ОСОБА_3 повідомлено, що Південноміська рада Харківського району Харківської області не має заперечень щодо реєстрації дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 на площі, що належить на праві власності ОСОБА_3 , але лише за умови дозволу суду про реєстрацію дитини без згоди батька (а. с. 16 - 17).

ОСОБА_3 - матері позивача належить 1/3 частина будинку загальною площею 46,40 кв.м, житловою- 24,70 кв.м у м. Південне Харківської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16 січня 2006 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області (а. с. 19).

З акту обстеження умов проживання дитини, складеного 14 лютого 2020 року службою у справах дітей Харківської районної державної адміністрації вбачається, що жилий будинок АДРЕСА_2 має дві жилі кімнати, кухню, санвузол, передпокій. На момент обстеження електропостачання відсутнє. На даний час житло використовується для тимчасового проживання, стан утримання приміщень задовільний, є можливість виділення для дитини окремої житлової кімнати. Для можливого проживання неповнолітньої дитини необхідно привести житло у придатний для цього стан шляхом проведення ремонту всіх приміщень, підключення будинку до електромережі, належного облаштування місця для відпочинку, навчальних занять дитини, прийняття їжі (а. с. 51).

Депутатом Південноміської ради Харківської області Лидо М. А. , за участю сусідів ОСОБА_3 , складено акт 13 березня 2020 року про наявність в буд . АДРЕСА_2 води, світла, каналізації, газу та задовільність умов проживання сім`ї (а. с. 54).

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Статтею 27 Конвенції «Про права дитини» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, у відповідності до частини першої статті 18 даної Конвенції, повинен бути забезпечений принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дит ини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 16 січня 2006 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 1/3 частина буд. АДРЕСА_2 області належить ОСОБА_3 - матері позивача. Даних про власників іншої 2/3 частини будинку суду не надано.

Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Відповідно до пункту 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.

Згідно з пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Виходячи з вищезазначених норм закону, згода другого з батьків на реєстрацію місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, є обов`язковою.

Матеріали справи не містять згоди ОСОБА_2 - батька ОСОБА_4 , щодо зняття дитини з місця реєстрації та надання дозволу на інше місце проживання.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 намагалася сповістити батька дитини про свій намір змінити місце реєстрації їхнього сина ОСОБА_4 та отримати на це його згоду, як і відсутні і докази відмови відповідача від надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 .

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні «Хабровські проти України» від 17 січня 2016 року суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Крім того, суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 липня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський