Справа № 344/8326/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/666/20
Головуючий у 1 інстанції Патернак І.А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Маслей А.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 А ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення майнових збитків та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , поданою його представником ОСОБА_5 , на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. 20 лютого 2020 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

11.06.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором №IFU0GK00000275 від 03.11.2006 року в розмірі 20 410,84 доларів США, що за курсом НБУ відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.05.2015 року складає 419 850,98 грн.

19.04.2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення майнових збитків в розмірі 107 000 грн. та моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 03.11.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №IFU0GK00000275, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 500 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 4 230 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору. Забезпеченням виконання зобов`язань за даним кредитним договором виступає іпотека квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно договору страхування майна від 03.11.2006 року була застрахована в ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах». У 2015 році банк в порушення п. 2.2.7 кредитного договору не перерахував на рахунок страхової компанії страховий платіж за рахунок кредиту, внаслідок чого 02.11.2015 року договір страхування припинив свою дію. 01.01.2016 року в квартирі сталася пожежа, збитки від якої склали 107 000 грн. Таким чином, внаслідок невиконання банком умов кредитного договору щодо перерахування страхового платежу йому завдано збитки на суму 107 000 грн., а також заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив у 50 000 грн. 22.01.2016 року він звернувся до банку з вимогою про відшкодування шкоди в добровільному порядку, однак банк на його вимогу не відреагував. Посилаючись на наведене, просив зустрічний позов задовольнити.

В процесі розгляду справи представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 уточнив позовні вимоги в частині стягнення матеріальних збитків та просив стягнути збитки в розмірі, визначеному судовою експертизою, а саме 144 947 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2019 року залишено без розгляду позовну вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, а ухвалою від 20 лютого 2020 року залишено без розгляду позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення майнових збитків та моральної шкоди.

Рішення мотивовано тим, що вигодонабувач за договором страхування від 03.11.2006 року - ПАТ КБ «ПриватБанк» із самостійними позовними вимогами до ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» не звертався, а тому позивач не позбавлений права на пред`явлення позову про виплату страхового відшкодування на свою користь на загальних підставах. Оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. є похідною від позовної вимоги про стягнення майнових збитків, то вона не підлягає до задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд вказав, що відповідно до п. 3 договору страхування вигодонабувачем за цим договором є ПАТ КБ «ПриватБанк», застосував положення ст. 979, ч.ч. 1, 2 ст. 985 ЦК України, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про страхування» та вказав, що відповідно до наведених положень закону договір страхування надає право третій особі (вигодонабувачу) вимагати від страховика здійснити страхову виплату на свою користь, тобто наділяє вигодонабувача правами страхувальника, хоча і не покладає на нього обов`язків останнього. Також суд застосував положення ч. 4 ст. 636 ЦК України. Однак, дані норми матеріального права застосовані судом неправильно, оскільки договір страхування №IFU0GK00023922 від 03.11.2006 року через бездіяльність ПАТ КБ «ПриватБанк» припинив свою дію 02.11.2015 року і, відповідно, майно не було застрахованим.

Також суд безпідставно зіслався на п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», оскільки постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не є джерелом права, а квартира не є джерелом підвищеної небезпеки.

Таким чином, неправильно застосувавши норми матеріального права та неправильно врахувавши фактичні обставини справи, суд помилково дійшов висновку, що позивач не позбавлений права на пред`явлення позову про виплату страхового відшкодування на свою користь на загальних підставах.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

АТ КБ «ПриватБанк» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача доводи скарги заперечила, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03.11.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого в подальшому став ПАТ КБ «ПриватБанк», а на даний час є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №IFU0GK00000275, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 500 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 4 230 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, та кінцевим терміном повернення кредиту 03.11.2026 року (а.с. 13-14, 116-144 в т. 1).

Відповідно до п. 1.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека квартири: однокімнатна квартира, АДРЕСА_1 .

Вказана квартира була застрахована ОСОБА_4 у ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах», про що був укладений договір страхування майна №IFU0GK00023922 від 03.11.2006 року (а.с. 120 в т. 1).

Пунктом 2.1.3 кредитного договору встановлено, що відповідно до даного договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов`язується провадити у випадку не пред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку: одержати з каси банку суму іноземної валюти, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п. 2.2.7 даного договору; здійснити продаж у касі банку наявної іноземної валюти за курсом її продажу, встановленим на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Згідно п. 2.2.7 кредитного договору у випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погоджених з банком договорах страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п. 2.1.3 даного договору.

В п. 9 договору страхування майна №IFU0GK00023922 від 03.11.2006 року встановлено, що страховий платіж становить 474,70 грн.

Відповідно до п.п. 10, 11.7 договору страхування, строк дії договору: з 03.11.2006 року по 02.11.2007 року включно. При бажанні страхувальника застрахувати майно на строк, більший за 12 місяців, та сплаті страхового платежу, зазначеного у п. 9 цього договору, цей договір діє 12 місяців і щорічно лонгується на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати наступних страхових платежів. У разі несплати або неповної сплати відповідної частки страхового платежу цей договір не набуває сили (або припиняє свою дію) і ніякі виплати страхового відшкодування за ним не здійснюються.

Встановлено, що 01.01.2016 року в квартирі АДРЕСА_2 -Франківську сталася пожежа, що підтверджується актом про пожежу від 01.01.2016 року. Ймовірною причиною пожежі в акті вказано коротке замикання електромережі, збитки від пожежі складають 107 000 грн. (а.с. 122 в т. 1).

Згідно повідомлення ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» від 09.02.2016 року №09-02/02-03, адресованого ОСОБА_4 , останній страховий платіж по договору страхування майна №IFU0GK00023922 від 03.11.2006 року на рахунок СК «Інгосстрах» надійшов 02.11.2014 року в розмірі 474,70 грн. Оплата була проведена ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунок кредитної лінії ОСОБА_4 згідно його домовленостей з ПАТ КБ «ПриватБанк». Враховуючи зазначене, договір страхування майна №IFU0GK00023922 від 03.11.2006 року припинив свою дію 02.11.2015 року згідно п. 11.7 договору страхування (а.с. 126 в т. 1).

Відтак, ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» відмовило ОСОБА_4 у виплаті страхового відшкодування.

Ухвалою суду першої інстанції від 17.05.2016 року у справі була призначена будівельно-технічна експертиза.

Згідно висновку №029/09/2017 судової будівельно-технічної експертизи від 08.09.2017 року вартість збитків від пожежі в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 становить 144 947 грн. (а.с. 157-222 в т. 1).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов`язання.

Згідно з п. 4 ч. 1 зазначеної статті у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 вказував, що внаслідок невиконання ПАТ КБ «ПриватБанк» обов`язку, визначеного п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору №IFU0GK00000275 від 03.11.2006 року щодо сплати чергових страхових платежів, договір страхування майна №IFU0GK00023922 від 03.11.2006 року, укладений між ним та ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»,припинив свою дію 02.11.2015 року, в результаті чого передана ним у іпотеку банку квартира АДРЕСА_2 на момент виникнення у ній пожежі 01.01.2016 року виявилась незастрахованою і, як наслідок, він не отримав страхове відшкодування та зазнав матеріальних збитків.

Відповідачем не надано доказів на спростування наведених доводів позивача.

Посилання представника відповідача на те, що черговий страховий платіж банком не сплачено у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не звернувся до відповідача з відповідною заявою не узгоджується з положеннями п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору №IFU0GK00000275 від 03.11.2006 року.

Відтак, колегія суддів вважає позовну вимогу ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», про стягнення 144 947 грн. на відшкодування матеріальних збитків обґрунтованою, а тому її слід задовольнити.

Щодо позовної вимог ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» 50 000 грн. моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За змістом ст. 611 ЦК України одним з правових наслідків порушення зобов`язання є відшкодування моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України також передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В позовній заяві ОСОБА_4 не наведено в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода, не обґрунтовано її розмір та не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наведеного.

За таких обставин колегія суддів вважає, що в задоволенні вказаної позовної вимоги ОСОБА_4 слід відмовити.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 144 947 грн. на відшкодування матеріальних збитків, то пропорційно розміру задоволених позовних вимог (74,35%) стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 підлягає 1 449,43 грн. судового збору за подання позовної заяви та 2 174,15 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 3 623,58 грн. судового збору.

Крім того, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу.

З квитанції до прибуткового касового ордера №3/02-20 від 24.02.2020 року та акту про надання професійної правничої допомоги від 24.02.2020 року вбачається, що за надання професійної правничої допомоги ОСОБА_4 сплатив адвокату Малетину А.Я ОСОБА_8 5 000 грн. (а.с. 118, 120 в т. 2).

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Враховуючи наведені положення та закріплений ст. 141 ЦПК України принцип пропорційного розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 3 717,50 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану його представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення майнових збитків та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, , МФО 305299, на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , - 144 947 грн. (сто сорок чотири тисячі дев`ятсот сорок сім гривень) на відшкодування матеріальних збитків.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 3 623,58 грн. судового збору та 3 717,50 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року