Справа № 161/3643/19
Провадження № 2/161/663/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Пахолюка А.М.

при секретарі - Будько І.Ю.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач 1), ОСОБА_5 (далі - відповідач 2) про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що за період часу з 2007 року по 2011 рік вона уклала договори позики з відповідачем 1, за погодженням з відповідачем 2 на зальну суму 56000 доларів США та 5000 Євро для будівництва житлового будинку та погашення споживного кредиту укладеного між АКІБ «Укрсибанк» та відповідачем 2, на строк до 31 грудня 2017.

Договори оформлені у вигляді письмових розписок.

Проте, до цього часу відповідачі зобов`язання за договорами не виконали, кошти не повернули.

Разом з тим, вважає, що відповідачі мають солідарно відповідати за зобов`язаннями по договорах позики, оскільки, на момент їх укладання відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі, а надані кошти використовувалися в інтересах сім`ї, зокрема будівництва житлового будинку, про що зазначено у письмових розписках.

На підставі наведеного, просить суд стягнути солідарно з відповідачів борг за договорами позики в розмірі 56000 доларів США та 5000 Євро. Стягнути витрати пов`язані із розглядом справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 позовні вимоги визнала в повному обсязі. Зазначила, що дійсно ОСОБА_1 упродовж тривалого періоду часу, перебуваючи на роботі в Республіці Ізраїль, позивала їй та за погодженням із її колишнім чоловіком ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 56000 доларів США та 5000 Євро, про що вона особисто писала боргові розписки. Також, вказала, що дані грошові кошти були використанні на потреби їх сім`ї, а саме було придбано земельну ділянку, погашено банківський кредит та побудовано новий житловий будинок.

У відзиві на позовну заяву відповідач 2 вказує, що хоча у спірних розписках вказано, що кошти отримуються ОСОБА_4 за погодженням з ним, про їх наявність йому стало відомо вперше коли він ознайомився з матеріалами даної цивільної справи. А тому, навіть якщо такі правочини і були вчинені між позивачем та відповідачем 1, то відбувалися поза його волею. Крім того, зазначає, що сума коштів, які були оформлені у вигляді розписок, виходить за межі дрібних побутових, а відтак, обов`язковою мала бути його письмова згода на їх укладення.

Також, відповідач 2, вважає безпідставними твердження позивача про те, що будівництво та погашення отриманого ним кредиту для будівництва житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювалось за рахунок коштів наданих позивачем, оскільки, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 30 жовтня 2017 року встановлено, що нерухоме майно збудоване за кошти подружжя, а саме відповідачем 1 та відповідачем 2, та поділене між ними в рівних частинах.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2019 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовчий розгляд справи.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про призначення судової фізико-хімічної експертизи документів відмовлено.

Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2019 року закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про зупинення провадження у даній справі відмовлено.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнала, не заперечила щодо його задоволення, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник в дане судове засідання не з`явились. В попередніх судових засіданнях позов не визнали з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Крім того, представник відповідача суду пояснив, що ОСОБА_5 не є стороною спірних правочинів, а тому не повинен відповідати за їх невиконання ОСОБА_4 . Просили відмовити в задоволені позову в частині вимог до ОСОБА_5 .

Заслухавши думку учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 2016 рік.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договорів позики, укладених між ОСОБА_1 та відповідачем 1 ОСОБА_6 , у вигляді письмових розписок, остання отримала грошові кошти, строком до 31 грудня 2017 року , а саме: 10.11.2007 року - 20000 доларів США; 20.10.2008 року - 1000 доларів США та 1000 Євро; 25.05.2009 року - 2000 доларів США; 17.06.2009 року - 2000 доларів США; 20.11.2009 року - 2500 доларів США; 25.02.2010 року - 1500 доларів США; 16.04.2010 року - 2000 доларів США; 12.06.2010 року - 4000 Євро; 12.08.2010 року - 4000 доларів США; 16.09.2010 року - 4000 доларів США; 12.11.2010 року - 8000 доларів США; 09.03.2011 року - 9000 доларів США (а.с. 146-157).

Факт отримання відповідачем 1 зазначених коштів підтверджується довідками про отримання переказів із Республіки Ізраїль, в яких відправник ОСОБА_1 , отримувач ОСОБА_4 (а.с. 77-87, 168-175).

Однак, кошти до даного часу за договорами позики не повернуті, умови договорів не виконані.

Станом на день звернення до суду, за договорами позики, сума заборгованості становить 56000 доларів США та 5000 Євро.

В частині стягнення заборгованості за договором позики солідарно з відповідачів, суд зазначає наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 3, 4 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказувала на ту обставину, що оскільки, договори позики укладені ОСОБА_4 в інтересах сім`ї та використані для будівництва житлового будинку та погашення споживчого кредиту, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5 , то відповідальність за даними договорами має бути солідарною.

Однак, суд не погоджується із зазначеними доводами позивача, оскільки, зазначення у договорах позики про погодження відповідача 2 з отриманням спірних коштів, не дає підстави для висновку на укладення ОСОБА_4 договорів позики в інтересах сім`ї, а також, що саме ці грошові кошти витрачені на придбання земельної ділянки, будівництва житлового будинку та погашення споживчого кредиту.

Судом не встановлено обставини надання відповідачем 2 письмової згоди на укладення його дружиною ОСОБА_4 договорів позики за період з 2007 року по 2011 рік в інтересах сім`ї.

Застереження у договорах позики, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про призначення позики на купівлю житлового будинку, будівництво нового житла та погашення споживчого кредиту, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5 для будівництва житлового будинку для сім`ї позичальника не свідчить про обізнаність чоловіка позичальника щодо існування такого застереження та його волевиявлення на це.

Разом з тим, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року №308/10837/15.

Враховуючи те, що позивачем не доведено, що договори позики укладено відповідачем 1 в інтересах сім`ї, та за відсутності письмової згоди її чоловіка, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, скільки, обов`язок щодо повернення спірних коштів за умовами договорів позики покладено на ОСОБА_4 .

Не спростовують зазначені доводи суду, показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що є близькими родичами позивача та відповідача 1, які достеменно не змогли вказати на обставини написання розписок відповідачем 1 в інтересах сім`ї, а лише, вказали на факт надсилання коштів позивачем із-за кордону для допомоги сім`ї дочки ОСОБА_4 .

Крім того, пояснення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 зводяться до встановлення обставин, що мали місце при розгляді цивільної справи між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо поділу спільного майна подружжя, а будь-яких обставин укладення відповідачами договорів позики цим свідкам не відомо.

Враховуючи наведенні обставини справи, позовні вимоги ОСОБА_7 , слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача 1 за договорами позики 56000 доларів США та 5000 Євро, в частині стягнення коштів з відповідача 2 за договорами позики, слід відмовити за недоведеністю використання даних коштів в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому слід стягнути з відповідача 1 на користь позивача судові витрати в розмірі 9605 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526, 527, 533, 629, 631, 1046-1052 Цивільного кодексу України, ст.ст. 61, 65 Сімейного кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами позики в розмірі 56 000 (п`ятдесят шість тисяч) доларів США та 5000 (п`ять тисяч) Євро.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі - 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 02 липня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.