КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/23196/19

13 серпня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року, постановлену під головуванням судді Каліушко Ф.А., про відмову в забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,-

в с т а н о в и в:

03 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року відкрито провадження у даній справі.

25 червня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити виконання тимчасового графіку побачень позивача з дитиною - ОСОБА_3 , а саме: кожну першу та третю суботу відповідного місяця з 9-00 до 20-00 години за місцем проживання позивача з дня постановлення ухвали суду.

В обґрунтування вказаної заяви посилався на те, що відповідачка обмежує його у спілкуванні з донькою, а тривале обмеження у спілкуванні з неповнолітньою дитиною призводить до погіршення їхніх з дитиною стосунків, що у свою чергу значно утруднить виконання судового рішення.

З огляду на те, що між сторонами виник спір щодо усунення перешкод та визначення способів участі у вихованні дитини, вважав, що заходи забезпечення позову відповідатимуть інтересам дитини.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання забезпечення тимчасового графіка побачень з дитиною - відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 16 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що згідно з приписами п.3 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Зазначив, що відповідачка обмежує його у спілкуванні з донькою, тому забезпечення позову буде ефективним захистом порушених і оспорюваних прав та інтересів його та дитини, оскільки відсутність спілкування дитини з батьком протягом тривалого часу може в подальшому утруднити виконання можливого рішення суду.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 та представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка обмежує його у спілкуванні з донькою, а тривале обмеження у спілкуванні з неповнолітньою дитиною призводить до погіршення їхніх з дитиною стосунків, що у свою чергу значно утруднить виконання судового рішення. З урахуванням викладеного, просив суд забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити виконання тимчасового графіку побачень позивача з дитиною - ОСОБА_3 , а саме: кожну першу та третю суботу відповідного місяця з 9-00 до 20-00 за місцем проживання позивача з дня постановлення ухвали суду.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції послався на те, що позивачемне надано доказів на підтвердження того, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може у майбутньому істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, зокрема, з вимогами про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку спілкування з дитиною. Також судом першої інстанції враховано, що обрані позивачем заходи забезпечення позову фактично збігаються із заявленими позовними вимогами, тоді як в силу вимог ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Також заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що невжиття забезпечення позову способом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити виконання тимчасового графіку побачень позивача з дитиною може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог та що такий спосіб забезпечення позову є тотожним задоволенню частини заявлених позовних вимог і доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , шляхом надання періодичних побачень, можливості відвідування дитиною місця проживання батька із можливістю залишатися на ніч без участі матері та сторонніх осіб, а також можливості спільного відпочинку та встановити ОСОБА_1 наступний графік побачень і відвідувань для виховання і спілкування з донькою:

перша, третя субота і неділя кожного місяця з 11.00 години суботи до 19.00 години неділі за місцем фактичного проживання батька, без обмежень місць прогулянок та з можливістю поїздок за межі міста Києва, без присутності матері;

друга субота кожного місяця з 11.00 до 17.00 за місцем реєстрації місця проживання дитини, у присутності матері;

перші три дні поспіль шкільних осінніх, зимових та весняних канікул за місцем фактичного проживання батька, без обмежень місць прогулянок та з можливістю поїздок за межі міста Києва, без присутності матері;

- у період другої половини шкільних літніх канікул не більше 21 дня поспіль для відпочинку та оздоровлення дитини без присутності матері з обов`язком надання матері інформації щодо місця, періоду та тривалості відпочинку;

кожний парний рік у день народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), за місцем проживання (перебування) батька, з можливістю відвідувати громадські місця та дитячі розважальні заклади, без присутності матері дитини, з повідомленням матері про місцеперебування дитини;

у святкові та неробочі дні, визначені ст.73 КЗпП України з 10 до 20 години за місцем фактичного проживання батька, без обмежень місць прогулянок та з можливістю поїздок за межі міста Києва, без присутності матері, а саме:

у парні роки 1 січня - Новий рік, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні, 24 серпня - День незалежності України, Трійця, 25 грудня - Різдво Христове;

у непарні роки 7 січня - Різдво Христове, 1 травня - День праці, 28 червня - День Конституції України, 14 жовтня - День захисника України, Пасха (Великдень).

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив суд забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити виконання тимчасового графіку його побачень з дитиною - ОСОБА_3 , а саме: кожну першу та третю суботу відповідного місяця з 9-00 до 20-00 за місцем проживання позивача з дня постановлення ухвали суду.

Вивчивши зміст позовних вимог та вимоги заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовано послався на неможливість вжиття такого забезпечення позову з огляд на вимоги п.10 ст.150 ЦПК України, який визначає, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Застосування судом таких заходів забезпечення позову, які за змістом є вирішенням спору по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпеченням позову в такий спосіб суди виходять за межі підстав забезпечення позову, передбачених ЦПК України, що є неприпустимим.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що реалізація позивачем права на підтримання емоційних контактів, особистих відносин, спілкування з дитиною може бути забезпечена дотриманням судом розумних строків розгляду справи.

Вказані висновки суду першої та апеляційної інстанцій узгоджуються з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року по справі № 759/119/18.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про не врахуванням судом першої інстанції можливості забезпечення позову шляхом встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, а також доводи скарги про те, що таке забезпечення позову буде ефективним захистом порушених і оспорюваних прав та інтересів його та дитини.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2020 року.

Головуючий: Судді: