ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/1513/19
Провадження № 22-ц/4820/1196/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя доповідач), Гринчука Р.С., Ярмолюка О.І.

розглянув в порядкув порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 679/1513/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 квітня 2020 року в складі судді Стасюка Р.М. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених позовних вимог банк посилався, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг було підписано Анкету-заяву № б/н від 07 лютого 2018 року, згідно якої він отримав кредит у розмірі 36 890 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Разом із заявою відповідачем було підписано «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку». Відповідач ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання Анкети-заяви, що підтверджується його особистим підписом. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому в письмовій формі. Таким чином, відповідач зняв усі кошти, передбачені кредитним лімітом кредитної картки та повернув лише частину суми з процентами. У зв`язку із порушенням зобов`язання за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 14 липня 2019 року має заборгованість 121 457,39 грн., з яких: 76 306,41 грн. заборгованість за тілом кредиту; 35 195,94 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3695,16 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 500 грн. штраф (фіксована частина); 5759,88 грн. штраф (процентна складова).

В зв`язку з цим АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилася станом на 14 липня 2019 року за кредитним договором № б/н від 07 лютого 2018 року у розмірі 121 457,39 грн., а також 1921 грн. судового збору.

Заочним рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 квітня 2020 рокуу позові АК КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, пославшись лише на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, яка не може бути належним доказом по будь-яких справах за позовом АТ КБ «ПриватБанк», при цьому судом не досліджені обставини даної справи та не спростовані подані банком докази. Банк вказує, що суд безпідставно вважав, що додані позивачем Правила надання банківських послуг мають ознаки мінливого характеру, при цьому не звернув увагу, що відповідно до ст. ст. 9 та 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач перед укладенням договору споживчого кредиту має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту на конкретно запропонованих умовах банку. Крім того, норми матеріального права не виключають підстави для нарахування процентів за користування кредитом, а відповідно не позбавляють права банку на отримання процентів, як це визначено ст. ст. 536, 1048, 1052 ЦПК України та ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Банк вказує, що наданий до позовної заяви розрахунок є належним та допустимим доказом розміру заборгованості за кредитним договором, але суд першої інстанції безпідставно не прийняв його до уваги. Крім того, в ході розгляду справи, відповідач не оспорював факт укладення договору, отримання коштів, ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, а тому такі висновки суду ґрунтуються лише на припущеннях. В підписаній ОСОБА_1 заяві від 07 лютого 2018 року міститься вся необхідна інформація для отримання кредитної картки а підпис відповідача свідчить про його згоду на оформлення кредитної картки «Універсальна», крім того відповідачем підписаний і паспорт споживчого кредиту і у цьому паспорті Банк повідомив позичальника про основні умови кредитування, зокрема базову процентну ставку, розмір щомісячних платежів, строк внесення платежів, розмір неустойки. Також судом не прийнято до уваги сам факт користування кредитними коштами та вчинення дій відповідачем на погашення кредитної заборгованості, що в свою чергу свідчить про погодження з умовами кредитування, посилаючись на правові висновки Верховного Суду наголошував на помилковість висновку суду про недоведеність кредитних зобов`язань та недосягнення згоди щодо всіх умов кредитування.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню та ухвалення нового судового рішення з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 07 лютого 2018 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.

До анкети-заяви Банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Разом з цим в анкеті-заяві ОСОБА_1 засвідчив, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua) та погоджується з ними.

На виконання умов договору ОСОБА_2 було видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до грудня 2021 року.

За умовами вказаного договору позичальник, з урахуванням збільшення кредитного ліміту, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 36890 грн.

Кредитними коштами та відповідно кредитними картками відповідач користувався, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит.

За розрахунком Банку, доданим до позову, станом на14 липня 2019 року ОСОБА_1 має заборгованість 121 457,39 грн., з яких: 76 306,41 грн. заборгованість за тілом кредиту; 35 195,94 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3695,16 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 500 грн. штраф (фіксована частина); 5759,88 грн. штраф (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимогсуд вказав на їх недоведеність, зокрема, відсутність доказів щодо укладення між сторонами кредитного договору та розміру заборгованості за кредитним договором, проте такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч.1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ).

Відповідно до ч.1 ст.6 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Із норм ст.547 ЦК України слідує, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як передбачено ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало суду: розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 14 липня 2019 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07 лютого 2018 року, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

Крім того, неодноразово уточнюючи позовні вимоги банк надсилав різні редакції Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Проте, підписана відповідачем анкета-заява від 07 лютого 2018 року не містить процентної ставки за використання наданих кредитних коштів, а також відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання та їх розміру.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення на його користь штрафів за несвоєчасну сплату кредиту, в тому числі розміру і порядку їх нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07 лютого 2018року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору тощо.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки, (пені, штрафів), саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи також не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 07 лютого 2018року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст.634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131 цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Посилання апелянта на те, що позичальником підписано паспорт споживчого кредиту, не можна вважати підтвердженням того, що сторони обумовили відсоткову ставку за користування кредитними грошима та штрафні санкції, оскільки такий запис не є власноручним підписом особи та не має письмової форми вираження, а зроблений на планшеті Банку в електронному вигляді, відтак він не має правового статусу, який би забезпечував можливість його використання за згодою сторін без вчинення сторонами окремої письмової угоди, що позбавляє суд можливості його ідентифікувати саме як підпис відповідача. Зі змісту даного паспорту вбачається, що інформація зазначена у ньому зберігає чинність та є актуальною лише в період з 02.04.2018 року до 12.04.2018 року. Більш того, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо.

У третьому розділі паспорту визначено максимальну суму ліміту на кредитній картці від 50 000 грн. до 75000 грн., однак згідно довідки про умови кредитування, доданої до апеляційної скарги, кредитний ліміт неодноразово збільшувався та зменшувався з 2000 грн. до 36890 грн.

У розділі 4 вказаного паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.

Як встановлено вище, заява-анкета підписана Поліщуком О.В. не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору.

За таких обставин, саме по собі підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг висновку суду першої інстанції не спростовує.

Окрім того, Банк не навів існування виняткового випадку та не довів обставин щодо об`єктивної неможливості подання до суду першої інстанції паспорту споживчого кредиту.

Апелянт посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 23 грудня 2019 року (справа № 375/250/18), у постанові від 04 грудня 2019 року (справа № 750/6058/17), у постанові від 11 вересня 2019 року (справа № 642/5533/15-ц), у постанові від 18 грудня 2019 року (провадження № 205/2825/18), але вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у вказаних справах було встановлено, що у заяві позичальника сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору, що є відмінним від обставин, встановлених судом у даній справі.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, то наданий АТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості щодо розміру відсотків та штрафів є неналежним доказом в цій частині позовних вимог.

Однак, зважаючи на те, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення боргу, просив стягнути тіло кредиту 76306 грн. 41 коп. та прострочене тіло кредиту 35195 грн. 94 коп.

Проте, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Вищевказаного суд першої інстанції не врахував та не звернув на увагу на ту обставину, що згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості, (а.с. 7), сума фактично отриманих позичальником коштів, починаючи за період з 27 березня 2018 року та до 14 липня 2019 року, коли кредитор затвердив розрахунок кредитної заборгованості, (третя графа розрахунку «Витрати клієнтом кредитних коштів»), в загальному розмірі склала 58123 грн. 73 коп.

В той же час, в графі розрахунку заборгованості від 14 липня 2019 року «Сума погашення за наданим кредитом» Банком зазначені кошти, які у вказаний період різними платежами повертались відповідачем позивачу на погашення заборгованості і загальна сума у підрахунку у загальному розмірі за відповідний період з 27 березня 2018 року та до 14 липня 2019 року склала 6587 грн. 50 коп.

Таким чином, станом на дату звернення до суду у позичальника перед Банком виникла заборгованість з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальному розмірі 51536 грн. 23 коп. (58123,73-6587,5), які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Вказане підтверджується і випискою про рух коштів по особовому рахунку ОСОБА_2 , крім того вказані обставини не були спростовані учасниками справи в ході розгляду справи.

З огляду на вищевказане колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи та безпідставно відмовив у стягненні з відповідача користь Банку суми фактично отриманих та неповернутих коштів у загальному розмірі 51536 грн. 23 коп., у зв`язку із чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 51536 грн. 23 коп.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 806 грн. 82 коп.: (51536,23х100:121457,39=42%х1921:100=806,82). При зверненні до апеляційного суду позивач сплатив 2881,5 грн., тому з урахуванням загальної суми задоволених вимог на його користь з відповідача підлягає стягненню 1210 грн. 23 коп. судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги: (42%х2881,5:100=1210,23). Загальний розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2017 грн. 05 коп. (806,82+1210,23).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість за кредитним договором в сумі 51536 грн. 23 коп. (п`ятдесят одну тисяч п`ятсот тридцять шість двадцять три копійки) та судові витрати в сумі 2017 грн. 05 коп. по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 липня 2020 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

О.І. Ярмолюк