МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 477/2686/19
Провадження № 22-ц/812/1130/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Козаченка Р.В. в приміщенні того ж суду, у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому посилався на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим уклав договір № б/н від 14.01.2009 року, відповідно до якого отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 01 вересня 2019 року має заборгованість в сумі 437374,36 грн., яка складається з наступного: 4814,19 грн. - заборгованість за кредитом; 426370,57 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 6189,60 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 частину суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 14.01.2009 року у розмірі 126417,33 грн., яка складається з 4814,19 грн. - заборгованість за кредитом, 121603,14 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 14.01.2009 року по 03.03.2018 року, а також судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 травня 2020 року відмовлено в задоволенні позову Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в сумі126417 грн. 33 коп., яка утворилася станом на 01 вересня 2019 року.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні стягнення процентів за користування кредитом, пені та штрафів, зробив висновок про те, що банком не було надано доказів, що відповідач має кредитну заборгованість саме за цією кредитною карткою, зазначеною в заяві на отримання кредиту. Проте, з вказаним погодитися не можна з огляду на те, що позивачем надана до суду копія Анкети-заяви від 14.01.2009 року та Довідка про умови кредитування із використанням кредитки від 14.01.2009 року, підписані відповідачем власноруч, у яких зазначені персональні дані, інша додаткова інформація необхідна для отримання банківських послуг, включаючи розмір базової процентної ставки на місяць - 2.5% (30% - на рік), нарахування штрафу та пені за невиконання умов договору. З копії анкети-заяви чітко вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому виді. Своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в банку..., а також те, що згоден з тим, що ця Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.

20.01.2010 року сторонами ще раз підписано Анкету-заяву та Довідку про умови кредитування із використанням кредитки (умови кредитування не змінювалися) та встановлено початковий кредитний ліміт на картку. Це підтверджується випискою про рух коштів по карті відповідача та Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, доданими до апеляційної скарги.

Тому апелянт вважає, що сторонами при укладенні Кредитного договору були узгоджені істотні умови договору, однак, під час ухвалення рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги факт узгодження сторонами розміру базової процентної ставки на місяць -2.5% (30% - на рік), розміру штрафу та пені за невиконання умов договору та наголосив про недоведеність кредитної заборгованості відповідача.

У виписці по руху коштів відповідача, яка додається до апеляційної скарги, прослідковується встановлення кредитного ліміту та факт користування відповідачем кредитними коштами, зокрема, він неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, купував товари, поповнював рахунок в терміналі самообслуговування тощо.

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції). Таким чином, Банком надані суду первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором. Надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.

Крім того, апелянт зазначає, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Таким чином, сума заборгованості за тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання відповідачем кредитних коштів та внесення ним платежів на погашення заборгованості.

Тому банк вважає, що кредитний договір укладений між сторонами є дійсним, та підлягає виконанню.

В судовому засіданні відповідач не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, пояснивши, що у нього відсутня заборгованість за договором, підписаним 14 січня 2009 року. Заперечував він також наявність заборгованості за іншим договором, укладеним в 2010р.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи позивач повідомлявся належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути складові його повної вартості, а також пені і штрафу за прострочене зобов`язання.

Також суд виходив з того, що обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що відповідач 14 січня 2009 року підписав анкету-заяву № б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У вказаній заяві-анкеті відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

До позову позивач додав анкету-заяву, в якій є підпис відповідача, і в ній є відмітка, що він надав згоду на оформлення на його ім`я кредитної картки «універсальна» (55 пільгових днів). В ній зазначено, що позичальник отримав кредитку картку номер НОМЕР_1 .

Згідно з «Умови та правилами надання банківських послуг» строк дії кредитної картки зазначається на ній.

В той же час, Банком не було надано доказів, що відповідач має кредитну заборгованість саме за цією кредитною карткою, зазначеною в заяві на отримання кредиту.

На запит суду Банком була надана інформація про оформлення на ім`я відповідача кредитних карток за іншими номерами. Але відповідач заперечував їх отримання. При цьому достовірних доказів, що картки, зазначені Банком, були отримані і використовувалися ОСОБА_1 суду не надано, як наприклад фото із отриманою карткою, документів із його підписом про їх отримання тощо.

Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості, наданої Банком, розмір процентної ставки, починаючи з 20 січня 2010 року складав 30%, 01 вересня 2014 року - 34,80 %, з 01 квітня 2015 року - 43,20 %, що явно не відповідає розміру процентної ставки, вказаному в заяві-анкеті від 14 січня 2009 року, підписаній відповідачем. Доказів, що збільшення процентної ставки було узгоджено з позичальником і він погодився з нею, суду надано не було.

Враховуючи зазначені обставини та висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні вимог позивача слід відмовити, оскільки не доведено доказами наявність заборгованості за укладеним договором кредиту за умовами, на які посилається позивач.

Висновки суду про необґрунтованість позовних вимог відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

При цьому колегія суддів виходить з того, що суд згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він просив стягнути з відповідача заборгованість саме за кредитним договором б/н, укладеним між банком та ОСОБА_1 14 січня 2009 року. На підтвердження укладення даного кредитного договору позивачем були надані заява від 14 січня 2009р. та довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 14 січня 2009р., які підписані відповідачем ОСОБА_1 .

В наданій позивачем до позову заяві від 14 січня 2009р. зазначено, що відповідач за цим кредитним договором отримав кредитну картку № НОМЕР_1 .

Із тексту позовної заяви вбачається, що саме за даним кредитним договором позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 126417,33 грн., яка складається з 4814,19 грн. - заборгованість за кредитом, 121603,14 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 14.01.2009 року по 03.03.2018 року, а також судові витрати. Про це ж свідчить розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, в якому зазначено, що він зроблений саме по договору б/н від 14.01.2009р.

Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачки), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.

Аналіз змісту позовної заяви свідчить про те, що позивачем не заявлялися позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н, укладеним між Банком та відповідачем 20 січня 2010р. на підставі заяви від 20 січня 2010р. та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 20 січня 2010р., оскільки позивач не обґрунтовував цими обставинами свої позовні вимоги, не зазначав про їх наявність в тексті позовної заяви.

Не зазначав позивач про це також у відповіді на ухвалу суду від 16.12.2019р. про витребування доказів, надавши при цьому суду довідку про всі отримані відповідачем картки, в якій не було зазначено картку, отриману за кредитним договором б/н від 14 січня 2009р. № НОМЕР_1.

Матеріалами справи не підтверджено наявність заборгованості у відповідача саме за кредитним договором б/н від 14.01.2009р., тому суд правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за даним кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був взяти до уваги заяву відповідача б/н від 20 січня 2010р. та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 20.01.2010р., підписані відповідачем, оскільки на думку позивача 20.01.2010 року на продовження вже існуючих кредитних відносин сторонами було ще раз підписано Анкету-заяву та Довідку про умови кредитування із використанням кредитки (умови кредитування не змінювалися) та встановлено початковий кредитний ліміт на картку, а також надані докази про користування відповідачем кредитними картками, починаючи з 20 січня 2010р., не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, виходячи з наступного.

До апеляційної скарги позивачем надано заяву відповідача від 20 січня 2010р. та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 20 січня 2010р., які підписані відповідачем.

В заяві відповідача від 20 січня 2010р. зазначено кредитний ліміт у розмірів 200грн., базова процентна ставка у розмірі 2,5% в місяць, тип картки, валюта кредитування, номер картки, яка отримана відповідачем, а саме НОМЕР_2. В довідці зазначені ці та інші умови кредитування, що свідчить про укладення самостійного кредитного договору.

Саме за даним кредитним договором відповідач здійснював операції з отримання та погашення коштів, про що свідчить виписка про рух коштів по рахунку. Саме за даним кредитним договором здійснювався позивачем перевипуск карток, що відображено в довідці Банку про всі картки, які були отримані відповідачем за даним кредитним договором, якими користувався відповідач, що знайшло своє підтвердження в виписці про рух коштів по рахунку. Слід зазначити, що в зазначеній довідці ( а. с. 60) та виписці про рух коштів по рахунку не зазначено кредитну картку № НОМЕР_1 .

Не обґрунтовано позивачем також необхідність підписання ще раз заяви та довідки про умови кредитування 20 січня 2010р., якщо раніше укладений кредитний договір продовжував діяти.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що 20 січня 2010р. відповідачем була підписана заява для продовження вже існуючих кредитних відносин, які виникли на підставі заява від 14 січня 2009р., а не укладено новий кредитний договір, не відповідає матеріалам справи.

Слід також зазначити, що відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14 січня 2009р. не унеможливлює звернення позивачем до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 20 січня 2010р.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 10 липня 2020 року