Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5741/19 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 72 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 279/5741/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Орган опіки та піклування Коростенської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Коростенської міської ради, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, призначення опікуна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я. в м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав у зв`язку із ухиленням ним від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини; встановити опіку над малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити її - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона після смерті своєї дочки ОСОБА_4 виховує та утримує її спільного з відповідачем сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, життям та здоров`ям дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин по справі, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав належної оцінки її доводам про те, що дитина з моменту народження проживає з нею та її донькою, яка ІНФОРМАЦІЯ_3 . До цього часу відповідач будь-якої участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його життям, допомоги не надає. Вказане свідчить про ухилення ним від виконання батьківських обов`язків, що є, на її думку, підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Халімончук Р.М. апеляційну скаргу підтримали, з підстав зазначених у ній, та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення районного суду без змін.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Коростенської міської ради направила до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи без її участі, щодо задоволення позовних вимог поклалася на розсуд суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина після смерті матері з ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом з позивачкою, яка є його бабусею. До смерті матері шлюб батьків було розірвано.

Відповідач з дитиною не проживає, однак, з наданих ним пояснень, слідує, що цікавиться її життям та розвитком, бажає виконувати свої батьківські обов`язки, спілкуватись з сином.

Зі змісту довідки, виданої 10.10.2019 року Коростенським навчально-виховним комплексом «Школа-гімназія № 2 ім. Володимира Сингаївського», вбачається, що ОСОБА_1 займається вихованням свого онука - ОСОБА_3 , бере активну участь у його житті: відвідує шкільні заходи, батьківські збори, цікавиться успіхами дитини, приділяє багато часу і уваги, підтримує та допомагає у навчанні (а.с. 15).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Коростенської районної державної адміністрації від 12.01.2020 року, враховуючи те, що батько - ОСОБА_2 самоусунувся від виховання дитини, не цікавиться, не спілкується з дитиною, тривалий час ухиляється від надання матеріальної допомоги, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 46).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для позбавлення батьківських прав відповідача не встановлені, його обмежена участь у вихованні та утриманні дитини пояснюється небажанням самої дитини проживати з ним, а тому позов є необґрунтованим.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Згідно частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Враховуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів вважає висновки суду щодо відсутності достатніх правових підстав щодо позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтованими.

При цьому суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав правильну оцінку доказам, відхилив висновок органу опіки і піклування, який є недостатньо обгрунтованим.

Матеріалами справи підтверджено, що орган опіки і піклування, по суті, сам не підтримав свій висновок, оскільки не наполягав на позбавленні батьківських прав ОСОБА_2 , зазначивши у заяві до апеляційного суду, що в задоволенні позовних вимог покладається на розсуд суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, пояснював, що він проживає з матір`ю в селі у приватному будинку, де є достатньо місця для проживання дитини, хлопець може відвідувати сільську школу. Водночас він не заперечував проти проживання дитини з бабусею- ОСОБА_1 - у міській квартирі та продовження навчання дитини у міській школі. Пояснював, що хоче брати участь у вихованні дитини, її матеріальному утриманні.

Разом з тим встановлено, що ОСОБА_2 ніде не працює, доказів матеріального утримання дитини та її виховання суду не надав, хлопчик постійно проживає з бабусею ОСОБА_1 , яка займається його вихованням, лікуванням, матеріальним забезпеченням, надає підтримку та допомогу у навчанні.

А тому колегія суддів приходить до висновку про доведеність винних дій відповідача ОСОБА_2 щодо виконання ним батьківських обов`язків.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей).

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина та покласти на службу у справах дітей Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області контроль за виконанням ним своїх батьківських обов`язків.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.

Решту висновків суду доводи апеляційної скарги не спростовують, а тому в іншій частині судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 травня 2020 року змінити, доповнити резолютивну частину рішення абзацом такого змісту:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покласти на службу у справах дітей Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області контроль за виконанням Васьківським Василем Миколайовичем своїх батьківських обов`язків.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.07.2020.

Головуючий Судді