Справа № 136/51/20
Провадження № 22-ц/801/1265/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 рокуСправа № 136/51/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Кривенко Д. Т.

Рішення ухвалено у м. Липовці Вінницької області

Повний текст рішення складено 07 травня 2020 року,

Встановив:

В грудні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 29 червня 2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2020 року, та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 29 листопада 2019 року склалася заборгованість в загальній сумі 463 221,46 грн., із яких: 3452,53 грн. заборгованість за кредитом; 452 954,11 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6814,82 грн. заборгованість за пенею.

Зазначивши, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку суму заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі 132 234,88 грн., із яких: 3452,53 грн. заборгованість за кредитом; 128 782,35 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 29 червня 2011 року до 03 березня 2018 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, пославшись на те, що оскаржуване рішення ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом порушено норми процесуального і матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що підписавши заяву, в якій відповідач висловив бажання отримати кредитну картку, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, Contract», він був належним чином проінформований про умови кредитування, в тому числі щодо сплати процентів за користування кредитом. Відповідач активував картку та користувався кредитними коштами, що свідчить про укладення між сторонами кредитного договору. Зазначені обставини підтверджуються наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості, а також випискою по рахунках відповідача, довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки та довідкою про зміну умов кредитування, які подані лише до апеляційного суду, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції позивачу не було запропоновано надати додаткові докази для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 29 червня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно якої він виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна», зазначивши бажаний кредитний ліміт 1000 грн. (а. с. 10).

Підписавши анкету-заяву відповідач погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді (а. с. 10 на звороті).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 29 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 463 221,46 грн., із яких: 3452,53 грн. заборгованість за кредитом; 452 954,11 грн. заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість; 6814,82 грн. заборгованість за пенею (а. с. 6-9).

Згідно з позовною заявою позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі 132 234,88 грн., із яких: 3452,53 грн. заборгованість за кредитом; 128 782,35 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 29 червня 2011 року до 03 березня 2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитної картки, її виду та строку дії, доказів, які підтверджують суму встановленого кредитного ліміту чи його зміни, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що у відповідача виникли будь-які зобов`язання перед позивачем. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 червня 2011 року в загальній сумі 132 234,88 грн., із яких: 3452,53 грн. заборгованість за кредитом; 128 782,35 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 29 червня 2011 року до 03 березня 2018 року, позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунок заборгованості за договором № б/н від 29 червня 2011 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 29 листопада 2019 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у Приватбанку, підписану 29 червня 2011 року, довідку про умови кредитування із використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна», Contract за договором SAMDN0909, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.

Зазначивши у позові про укладення відповідачем 29 червня 2011 року договору, згідно якого він отримав кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу.

Як вбачається із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яку 29 червня 2011 року підписав відповідач ОСОБА_1 , він виявив бажання про встановлення кредитного ліміту за платіжною карткою кредитка «Універсальна» в сумі 1000 грн. У позовній заяві позивач зазначив про надання відповідачу кредиту у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3452,53 грн., не надавши при цьому жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтувавши такий розмір заборгованості у позовній заяві.

До позовної заяви позивач не додав жодного первинного бухгалтерського документу, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього. Не надано також належних доказів на підтвердження того, що відповідачу взагалі видавалась кредитна картка «Універсальна», на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримав кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатив.

Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 29 червня 2011 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 29 листопада 2019 року, не може бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки цей розрахунок не є первинним документом, так як не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.

Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).

Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).

Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого йому кредиту, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції не врахував, що підписавши заяву, в якій відповідач висловив бажання отримати кредитну картку, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, Contract» він був належним чином проінформований про умови кредитування, в тому числі щодо сплати процентів за користування кредитом, а також в тому, що відповідач активував картку та користувався кредитними коштами, що свідчить про укладення між сторонами кредитного договору, оскільки звернувшись з позовом, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого йому кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір заборгованості підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості, а також випискою по рахунках відповідача, довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки та довідкою про зміну умов кредитування, також не заслуговують на увагу.

Доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору.

Як свідчать матеріали справи, звернувшись до суду з позовом, позивач не подав разом із позовною заяву виписку по картковому рахунку, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 (договір № б/н), довідку про видану ОСОБА_1 кредитну картку. Такі документи позивач додав до апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд не приймає додані до апеляційної скарги нові докази виписку по картковому рахунку за період з 01 січня 1999 року до 24 травня 2020 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 (договір № б/н), довідку про видану ОСОБА_1 кредитну картку, оскільки такі докази позивач не подавав до суду першої інстанції та вони не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що такі докази не були надані суду першої інстанції, оскільки суд не пропонував позивачу надати додаткові докази для повного та всебічного встановлення обставин справи є безпідставними з огляду на те, що відповідно до статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ч. 5). У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача, зокрема, про витребування доказів (ч. 3).

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості.

Надані позивачем додаткові докази створені в ході операційної діяльності банку і зберігаються у нього, а тому будь-які об`єктивні причини їх неподання позивачем разом із позовною заявою відсутні.

Представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень та принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

До позовної заяви представником позивача ОСОБА_2 додано докази, які він вважав за необхідне надати суду на підтвердження позовних вимог. Водночас представником позивача подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача (а. с. 43, 45).

Таким чином АТ КБ «Приватбанк» як позивач був зобов`язаний подати суду першої інстанції всі наявні у нього докази на підтвердження всіх обставин, що є підставою його позовних вимог, а не очікувати, коли йому буде відмовлено у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, а потім вишукувати нові докази і долучати їх до апеляційної скарги.

Крім того слід зазначити, що додані позивачем до апеляційної скарги додаткові докази не містять посади та прізвища посадової особи банку, яка видала такі документи, а довідки не містять вихідного номеру та дати документу.

Враховуючи те, що позивач не довів суду наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 3452,53 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування процентів за користування кредитом також є недоведеним.

Крім того, у анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, підписаній відповідачем ОСОБА_1 29 червня 2011 року, розмір процентної ставки за користування кредитом не зазначений.

У наданій позивачем копії довідки про умови кредитування з використання платіжної картки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Contract міститься підпис у графі « ОСОБА_3 », проте прізвище відповідача поряд з цим підписом не зазначено, що позбавляє суд можливості встановити, що така довідка підписана саме відповідачем. Водночас у цій же копії довідки (у її верхній частині) зазначено «по договору SAMDN0909, ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_1 » (а. с. 11), що свідчить про те, що дана довідка не стосується кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача, оскільки у позовній заяві, і у розрахунках заборгованості за кредитним договором позивач зазначає про договір № б/н від 29 червня 2011 року, а не договір SAMDN0909.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
В. В. Сопрун