ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 червня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/1043/18

Головуючий у першій інстанції - Киреєв О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/674/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Губар В.С., Євстафіїва О.К.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Носівського районної державної адміністрації Чернігівської області про скасування розпорядження,

дата складання повного тексту рішення, місце його ухвалення - 27 лютого 2020 року м.Носівка,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Носівської районної адміністрації Чернігівської області, в якому просила скасувати розпорядження відповідача №535 від 11 грудня 2017 р «Про затвердження акту комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі», в частині нарахування їй збитків у розмірі 146500 грн 49 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 02 січня 2015 року між нею та ПП «Земля і воля Агро» було укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого позивачка передала ПП «Земля і воля Агро» в користування, з подальшим продажем, належні їй нежитлові приміщення, а саме: нежитлову будівлю адмінприміщення, загальною площею 301,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та нежитлову будівлю (арочний склад), загальною площею 627,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов цього договору позивачка зобов`язана була виготовити технічну документацію з присвоєнням кадастрового номера земельної ділянки, на якій знаходиться зазначене нерухоме майно. 28 лютого 2012 року рішенням п`ятнадцятої сесії шостого скликання Носівської міської ради Чернігівської області їй було надано дозвіл на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі в оренду по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,2516 га, та по АДРЕСА_1 ( арочний склад ), орієнтовною площею 0,8114 га. Строк дії дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимог щодо її відведення становив 1 рік. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, неодноразово направлявся до Носівської міської ради, але щоразу повертався з відмовою у його затвердженні, тобто позивачка здійснювала всі необхідні дії щодо визначення розміру земельних ділянок, присвоєння їм кадастрових номерів та намагалася виконати вимоги договору оренди від 02 січня 2015 року.

В подальшому 14 грудня 2017 року ОСОБА_1 отримала вимогу щодо сплати розміру збитків, завданих власнику землі або землекористувачу за період з 28 жовтня 2014 року по 27 жовтня 2017 року в розмірі 146500 грн 49 коп. 26 лютого 2018 року вона звернулася до Носівської районної державної адміністрації з проханням надати повідомлення про розмір даних збитків, однак, з цими документами змогла ознайомитися у ході розгляду справи за позовом до неї першого заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури в інтересах держави в інтересах Носівської міської ради про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

Вважає, що вона не використовувала земельні ділянки територіальної громади Носівської міської ради, так як не розпоряджалась та не володіла ними, на що комісія із визначення збитків не звернула увагу, а тому розпорядження №535 від 11 грудня 2017 року Носівської РДА, яким затверджено акт комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 11 грудня 2017 року, серед яких щодо земельних ділянок в адміністративних межах Носівської міської ради, що знаходиться за адресою, в тому числі, її орендованих приміщеннях, є незаконним. Вважає, що комісія у десятки разів завищила розмір земельних ділянок для нарахування збитків, не визначала розмір земельних ділянок на місцевості, які нібито вона використовує без правовстановлюючих документів, не обстежувала їх фактичний розмір та до цього часу, з різних підстав, технічна документація із землеустрою не затверджена та не визначено розмір земельних ділянок.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Носівського районної державної адміністрації Чернігівської області про скасування розпорядження на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Суд виходив з того, що повноваження відповідача у даному випадку обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому порядку. Що стосується відшкодування виявлених збитків, то вони не можуть бути примусово відшкодовані на підставі розпорядження райдержадміністрації та відшкодовуються у добровільному або в судовому порядку і, в разі судового вирішення спору, правильність їх обчислення перевіряє суд. Суд вважає, що оскаржуване розпорядження Носівської районної державної адміністрації не створює правових наслідків для ОСОБА_1 , а тому не може порушувати її права чи інтереси, що, у свою чергу, унеможливлює заявлення позовних вимог про скасування такого розпорядження в порядку не лише адміністративного, а й іншого виду судочинства. Суд послався на правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 826/1773/18.

Не погоджуючись з даною ухвалою ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд в ухвалі не зазначив про проведення експертно-будівельної та технічної та земельно-технічного дослідження Чернігівським відділенням КНДІСЕ від 19 вересня 2018 року, тобто доказ, який міг бути використаний на користь ОСОБА_1 при розгляді справи №741/455/18 заздалегідь втрачений на користь іншої сторони по справі. Позивачка вважає, що саме висновок експертного дослідження підтверджує розмір земельної ділянки під об`єктами нерухомого майна, але взявся до уваги Акт комісії, де зазначені інші розміри земельної ділянки, а оспорюване нею розпорядження №535 узаконює розмір земельної ділянки та розміри збитків.

Від Носівської районної державної адміністрації надійшов відзив, в якому сторона відповідача просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіряючи ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що судом повно та всебічно досліджені матеріали справи та надано їм правова оцінка з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року по справі №826/1773/18.

Так, згідно ч.3 ст.157 ЗК України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам установлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284 визначено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що Носівська районна державна адміністрація, вважаючи, що ОСОБА_1 завдала власнику земельної ділянки (Носівській міській раді) збитки у вигляді неодержаних доходів, мала право та повноваження скласти акт з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також затвердити його відповідним рішенням.

Таким чином, повноваження Носівської районної державної адміністрації у цьому випадку обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому порядку, а стосовно відшкодування виявлених збитків, то вони не можуть бути автоматично відшкодовані на підставі рішення відповідача, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Оскаржуване рішення, на момент звернення з цим позовом до суду, не порушує прав, свобод або інтересів позивачки, що унеможливлює заявлення позовних вимог про визнання протиправним і скасування такого рішення. Обраний позивачкою спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправним і скасування рішення райдержадміністрації про затвердження акта з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а також розміру таких збитків, завданих унаслідок користування земельною ділянкою, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові по справі №826/1773/18 звернула увагу на те, що в разі незгоди позивача з рішенням виконкому (в нашому випадку Носівської районної державної адміністрації) про затвердження акта з визначення збитків власнику землі та невиконання в добровільному порядку цього рішення орган місцевого самоврядування має право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, що й було здійснено прокурором в інтересах держави, та саме в такому випадку при вирішенні позову буде перевірена в судовому порядку правомірність визначення цим органом збитків власнику землі.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд не зазначив в ухвалі про проведення експертного дослідження про розмір земельної ділянки, оскільки справа не розглядалась судом по суті позову та експертне дослідження не впливає на питання закриття провадження у справі.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах -учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих сторонами при розгляді справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність підстав для повернення зустрічної позовної заяви заявнику, а тому ухвала суду відповідає вимогам закону і підстав для її скасування немає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду прийнята з дотриманням вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Крім того, оскільки ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року було зупинено дію ухвали Носівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року, слід також поновити дію даної ухвали.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року - залишити без змін.

Поновити дію ухвали Носівського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року у справі №741/1043/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Судді: