Провадження №22-ц/812/1155/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 липня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №488/2822/17 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Корабельний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Лазаревої Ганни Миколаївни у приміщенні цього суду 04 травня 2020 року, повний текст якого ухвалений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: П`ята державна миколаївська нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини спадкоємцем, визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2017 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: П`ята державна миколаївська нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини спадкоємцем, визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 в січні 1995 р. поселилася до громадянина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 для спільного проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без укладення шлюбу. Членами їх родини були батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та його недієздатна сестра ОСОБА_5 , опікунами якої був призначений ОСОБА_3 , а в подальшому - позивачка. ОСОБА_4 був власником будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 . За життя він склав заповіт, за яким все своє належне майно заповів своєму сину ОСОБА_3 . В серпні 1997 р. ОСОБА_4 помер, свідоцтво про право власності за заповітом ОСОБА_3 не отримав, оскільки продовжував проживати в будинку та розпоряджатися ним. ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 помер. Позивачка залишилася проживати в будинку, вести господарство та побут, стала опікуном ОСОБА_5 . Однак, прийняти спадщину вона не може оскільки попередній спадкоємець за заповітом спадщину не прийняв.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 .

В письмових поясненнях, поданих в січні 2019 р. представником ОСОБА_1 , останній просив позовні вимоги задовольнити частково, визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку житлового будинку з усіма господарськими і побутовими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 за законом після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; право власності на другу половину того ж будинку визнати за позивачкою в порядку спадкування за законом після смерті іі фактичного чоловіка ОСОБА_3 . Посилалася на те, що ОСОБА_5 має право на обов`язкову частку в будинку після смерті її батька ОСОБА_4 , яка складає, на її думку, 1/2 частку, а також на те, що і ОСОБА_3 , і ОСОБА_5 прийняли спадщину після смерті свого батька, проживаючи разом з ним в будинку на день його смерті та пізніше та були зареєстровані в ньому. Не погоджується з тим, що сестра її чоловіка ОСОБА_7 має право на спадкування, оскільки вважає себе дружиною померлого ОСОБА_3 , тобто спадкоємцем першої черги за законом, в той час як сестра є спадкоємцем другої черги за законом.

З письмових пояснень представника відповідача вбачається, що відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суд мотивовано тим, що порядок та підстави відкриття спадщини, кола спадкоємців та набуття права на спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року, відповідно яких (статті 529-532 ЦК УРСР) до спадкоємців за законом не відносилися особи, які не перебували у шлюбі зі спадкодавцем. Суд також виходив з того, що будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадкування за заповітом, виданого 30 січня 1979 року державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори. За життя ОСОБА_4 заповідав вказане нерухоме майно синові ОСОБА_3 , про що склав заповіт, посвідчений П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою 27 жовтня 1992 року, реєстровий № 2-3405. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Спадкова справа після його смерті не заводилась. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті за заявою його сестри ОСОБА_7 про прийняття спадщини була заведена спадкова справа № 470/2000, відповідно до якої, померлий ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є рідними братом і сестрою, які на час відкриття спадщини проживали за однією адресою - АДРЕСА_1 .

Таким чином, спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , була прийнята спадкоємцями другої черги за законом, спадкове майно після смерті ОСОБА_4 прийнято спадкоємцем за заповітом, а обов`язкова частка - особою, яка мала право на неї.

Позов заявлено до Миколаївської міської ради, яка у спірних правовідносинах даної справи не є спадкоємцем, тобто не є належним відповідачем у справі, що, в свою чергу, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального права, та таким, що порушує право позивачки на прийняття нерухомості у власність, право подальшого користування нею та розпорядження з настанням відповідних юридичних наслідків, а тому просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині визнання за нею та за ОСОБА_5 права власності по Ѕ частині житлового будинку з усіма господарськими і побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 за законом після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт перебування позивачки у родинних відносинах з померлим підтверджений тим, що в січні 1995 року вона оселилася проживати за адресою АДРЕСА_1 до ОСОБА_3 , з яким стала проживати однією сім`єю як жінка та чоловік без укладання шлюбу, шлюбні відносини підтверджуються тим, що Рішенням №63 «Про розгляд заяв громадян з питань опіки та піклування» від 14 липня 2000 року Корабельного районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради опіку ОСОБА_3 над недієздатною сестрою ОСОБА_5 в зв`язку з його смертю припинено, та цим же рішенням ОСОБА_8 призначена опікуном над ОСОБА_5 , визнана судом недієздатною. Вказане свідчить про те, що орган опіки та піклування, приймаючи вказане Рішення №63, виходив з презумпції перебування позивачки та померлого спадкодавця в родинних відносинах з недієздатною ОСОБА_5 ОСОБА_5 , яка має право на обов`язкову частку відповідно до положень статті 535 ЦК УРСР, прийняла спадщину у передбачені законодавством терміни, та її потрібно визнати спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_4 та встановити, що вона є власником Ѕ частини житлового будинку з усіма господарськими і побутовими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 з 14 лютого 1998 року. Крім того, ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину за заповітом у передбачені законодавством терміни після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька ОСОБА_4 , тому слід визнати, що він став власником Ѕ частини житлового будинку з усіма господарськими і побутовими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 з 14 лютого 1998 року, не оформивши належним чином свідоцтва на спадкове майно за заповітом до своєї смерті. Оскільки встановлений факт проживати однією сім`єю як жінка та чоловік без укладання шлюбу померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

Тому особи, які звернулися до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 як спадкоємці другої черги усуваються від спадщини за наявності спадкоємця першої черги (ст. 529 ЦК). Позивачка ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину за законом відповідно вимог ст. 530 ЦК Української PCP після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловіка ОСОБА_3 .

Також в апеляційній скарзі зазначено, що суд зробив помилковий висновок відносно пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_3 на час своєї смерті не прийняв спадщину за заповітом належним чином, тобто спадщина, яка була фактично прийнята, а нотаріально за заповітом не оформлена, стала відкритим спадковим майном. Прийняття нотаріальною конторою заяви сестри померлого ОСОБА_7 про прийняття спадщини та заведення спадкової справи не породило будь-яких правовідносин, тому що ОСОБА_7 , яка на час смерті 1997 року ОСОБА_4 не була зареєстрованою в житлі спадкодавця та не проживала там, не проживала вона в будинку і на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 , тому могла би прийняти рішення про прийняття спадщини після смерті брата встановленням об`єму спадкового майна в судовому порядку. Однак вона вказаним правом не скористалася. За такого потрібно вважати, що об`єм спадкового майна у вигляді Ѕ частки житлового будинку по АДРЕСА_1 є виморочною спадщиною, спір за яку може виникнути між претендентом на спадщину та Територіальною громадою м. Миколаєва (за позовом - Миколаївська міська рада)

Відповідач правом на відзив не скористалася.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції, яке переглядається, відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд і таке вбачається з матеріалів справи, житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадкування за заповітом, виданого 30 січня 1979 року державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори (а.с. 48).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Спадкова справа після його смерті не заводилась (а.с. 6).

За життя ОСОБА_4 заповідав вказане нерухоме майно синові ОСОБА_3 , про що склав заповіт, посвідчений П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою 27 жовтня 1992 року за реєстровим № 2-3405 (а.с. 38, 84).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).

Після його смерті за заявою його сестри ОСОБА_7 від 16 листопада 2000 року про прийняття спадщини була заведена спадкова справа № 470/2000, копію якої надала суду П`ята Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області (а.с. 35-51).

Зі змісту заяви про прийняття спадщини та доданих до неї документів вбачається, що крім заявниці ОСОБА_7 у померлого ОСОБА_3 є також рідні сестри: ОСОБА_10 та ОСОБА_5 . Остання на час відкриття спадщини проживала за однією адресою зі спадкодавцем - АДРЕСА_1 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 березня 1997 року (справа № 2-236, 1997 рік) ОСОБА_5 визнано недієздатною. Рішенням Корабельного районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14 липня 2000 року № 63 припинено поруку ОСОБА_3 над недієздатною ОСОБА_5 у зв`язку із смертю та призначено опікуном цієї особи ОСОБА_8 .

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 (раніше ОСОБА_1 ) вказувала, що з 1995 року проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбі у будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим як дружина спадкодавця вона має право на спадкування за законом його майна - вказаного житлового будинку, право на який у ОСОБА_3 виникло на підставі складеного його батьком заповіту та прийняття цього спадкового майна, оскільки ОСОБА_3 проживав разом із батьком на день смерті останнього.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року .

Як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки днем відкриття спадщини щодо майна ОСОБА_3 є день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкові правовідносини щодо спадщини, яка відкрилася після його смерті, регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року.

Так, цим Кодексом коло спадкоємців за законом визначено наступним чином.

Статтею 529 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

До кола спадкоємців другої черги за законом стаття 530 ЦК УРСР відносить при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, у рівних частках братів і сестер померлого, а також діда та бабку померлого як з боку батька, так і з боку матері.

Тобто особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, не є спадкоємцями законом за положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Виходячи з наведених положень закону, позивачка ОСОБА_1 , яка стверджує, що з 1995 року проживала зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу до дня смерті останнього, не є його спадкоємцем за законом.

Відповідно до статей 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Як встановив суд і таке підтверджується матеріалами спадкової справи № 470/2000, у визначений статтею 549 ЦК УРСР 1963 року строк для прийняття спадщини із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулася його рідна сестра ОСОБА_7 - спадкоємець другої черги за законом, тобто ця особа у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

Крім того, судом встановлено, що на день відкриття спадщини разом зі спадкодавцем у житловому будинку АДРЕСА_1 проживала його рідна сестра ОСОБА_5 , яка рішенням суду визнана недієздатною. Після смерті брата вона продовжує проживати у спадковому будинку.

За таких обставин суд вірно дійшов висновку, що спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , була прийнята спадкоємцями другої черги за законом.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (стаття 48 ЦПК України).

Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Відповідач у цивільному судочинстві - це сторона, якій пред`явлено позов.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Тобто, за загальним правилом, позов має пред`являтися до суду належним позивачем, яким є особа, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані.

Оскільки суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_3 за законом, а тому не може претендувати на спадкове майно цього спадкодавця, вона не має прав вимоги щодо такого майна, тобто є неналежним позивачем у справі.

Крім того, суд першої інстанції також вірно виходив з того, що залучена позивачкою як відповідач по справі Миколаївська міська рада, є неналежним відповідачем у цьому спорі.

За загальним правилом відповідачем є особа, яка порушила права та законні інтереси позивача.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України позивач на власний розсуд визначає таку особу, яка і стає відповідачем, про що зазначається в позовній заяві.

Повноважень для заміни неналежного відповідача з власної ініціативи у суду не має.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18).

У постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Неналежний відповідач - особа, яка не повинна відповідати за позовом, оскільки не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин та не має обов`язків, які з них випливають, перед позивачем та щодо якої виключається «передбачення», яке мало місце при пред`явленні позову, про його відповідальність перед позивачем.

ОСОБА_1 позов заявлений до Миколаївської міської ради.

Однак, як встановив суд першої інстанції, виходячи з матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_3 , є спадкоємці другої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті останнього, тому Миколаївська міська рада у спірних правовідносинах не є належним відповідачем, оскільки відсутні передбачені статтею 555 ЦК УРСР підстави для переходу спадщини за правом спадкоємства до держави. До того ж Миколаївська міська рада не є належним органом держави, до якого за приписами статті 555 ЦК УРСР переходить спадкове майно у разі відсутності у спадкодавця спадкоємців.

Суд першої інстанції повно та всебічно, на підставі належним чином досліджених та оцінених в їх сукупності та взаємозв`язку наявних у справі доказів, встановив обставини справи, правовідносини, які склалися між сторонами, дав їм належну правову оцінку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Враховуючи, що за нормами ЦК УРСР, як було указано, чоловік та жінка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не є спадкоємцями один одного за законом, твердження, що позивачка є спадкоємцем померлого у 2000 році ОСОБА_3 є хибним і ґрунтується на помилковому тлумаченні положень закону.

Щодо викладених в апеляційній скарзі вимог про визнання права на спадкове майно за ОСОБА_5 .

Відповідно до положень частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позов від імені (в інтересах) ОСОБА_5 про визнання за останньою права на спірне спадкове майно в порядку, визначеному статтею 194 ЦПК України не подавався, провадження за такими вимогами судом не відкривалося та такі вимоги судом не розглядалися. Свої міркування з цього приводу ОСОБА_1 виклала у письмових поясненнях по справі (а.с.94-99). За такого апеляційний суд не має підстав для вирішення вимог щодо визнання за ОСОБА_5 права на спадкове майно.

Оскільки рішення судом першої інстанції постановлено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги та положення статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачку, тому відсутні передбачені законом підстави для їх розподілу апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені статтею 390 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 15 липня 2020 року