Справа № 236/1847/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.,

за участю: секретаря Олійник С.М., Теліус С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , про відшкодування збитків в порядку регресу та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення про здійснення страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

20.06.2018 року позивач Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 липня 2016 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_1 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/9673734. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ 2106», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.

14.01.2017 року о 04 год. 50 хв. по вул. Центральній у с Резніківка Бахмутського району Донецької області, ОСОБА_1 , керуючи зазначеним автомобілем, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід отримав тілесні пошкодження від яких загинув на місці.

До страхової компанії в інтересах потерпілої особи - ОСОБА_2 звернувся її представник ОСОБА_4 із заявою про виплату страхового відшкодування за Полісом №АЕ/9673734.

На підставі страхового акту №ОЦ/123/730/17/0785 від 15.01.2018 року, платіжним доручення №1520 від 17.01.2018 року страховою компанією виплачено 20000 грн.

Статтею 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодував шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Підпунктом «в» та «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземні транспортних засобів» встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу:

-якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди;

-якщо він не повідомив страховика у строки і за умов визначених у підпунктом 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

В свою чергу ст. 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настань дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхової відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до так пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 скоїв наїзд і пішохода ОСОБА_3 , після чого залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, завідомо залишивши без допомоги ОСОБА_3 , який перебував у небезпечному для життя стані. Крім того, ОСОБА_1 взагалі не повідомив страхову компанію про вищевказану дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідно до ч. 6 ст. 261 Цивільного кодексу України, за регресним зобов`язанням перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Як вбачається з вищенаведеного, право регресної вимоги виникло у позивача з моменту виплати страхового відшкодування, тобто з 17.01.2018 року.

З метою досудового врегулювання спору відповідачеві було направлено претензією про відшкодування збитків в порядку регресу, проте ніяких дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в добровільному порядку проведено не було.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування за завдані збитки в порядку регресу в розмірі 20000 грн. та витрати по сплаченому судовому збору у розмірі 1 762 грн. (том 1 а.с.4-5).

Головуючим суддею у вищезазначеній справі, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ була призначена суддя Бікезіна О.В. (том а.с.1).

Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області Бікезіної О.В. від 05.07.2018 року відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче засідання (том 1 а.с. 27-28).

30.07.2018 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , в якому відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у позові відмовити. На обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що він як особа відповідальна за шкоду завдану внаслідок ДТП самостійно відшкодував шкоду потерпілій особі ОСОБА_2 , яка за отримані від нього грошові кошти оплатила похорони ОСОБА_3 . У зв`язку з повним відшкодуванням шкоди та примиренням з потерпілою, остання заявила про відмову у підтримання обвинувачення в суді. Згідно ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.03.2017 року провадження по справі №219/1757/17 за обвинуваченням його за ч. 1 ст. 135 КК України закрито. Відповідач вважає, що його зобов`язання перед потерпілою були припинені на підставі ст. 599 ЦК України, тобто в результаті їх виконання, ще до моменту звернення її до страхової компанії, отже у позивача були відсутні підстави для здійснення страхової виплати, а тому його вимоги пред`явлені в порядку регресу є безпідставними та протиправними (том 1 а.с.34-37).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуюча суддя Бікезіна О.В.) від 31.07.2018 року задоволено клопотання відповідача, до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_2 (том 1 а.с.49-50).

30.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення про здійснення страхового відшкодування, викладено в страховому акті №ОЦ/123/730/17/0785 від 15.01.2018 року. Обґрунтування позовних вимог є аналогічними, викладеним в відзиві на первісний позов. Дійсно, 04.07.2016 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ним було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі якого видано однойменний поліс № НОМЕР_2 . Факт настання страхового випадку він не оспорює. Проте зазначає, що повністю відшкодував шкоду та примирився з потерпілою ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною розпискою та ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.03.2017 року щодо закриття кримінального провадження відносно нього.

Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (Постанова ВСУ від 26.10.2016 року по справі №6-954цс16).

Позивач вважає, що його зобов`язання перед потерпілою були припинені на підставі ст. 599 ЦК України, тобто в результаті їх виконання, ще до моменту звернення потерпілої до із заявою про здійснення страхового відшкодування. За таких умов, у страховика взагалі були відсутні підстави для здійснення страхової виплати на користь потерпілої.

Крім того, позивач зазначає, що в заяві на здійснення страхової виплати від 11.12.2017 року безпідставно і очевидно завідомо неправдиво зазначено, що він раніше судимий та вчинив наїзд на пішохода в стані алкогольного сп`яніння, який йшов по дорозі. Дані твердження спростовуються ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.03.2017 року по справі №219/1757/17, в якій чітко встановлено, що він раніше не судимий, в стані алкогольного сп`яніння не перебував, здійснив наїзд на людину яка лежала на проїжджій частині. Також в заяві містяться завідомо безпідставні твердження щодо того, що "похованням займалась ОСОБА_2 та здійснила його власним коштом" та що "інформація щодо взаєморозрахунків не проводились та в будь-який інший спосіб відшкодування шкоди не отримано і можливості отримати не має".

Пунктом 4 частини 1 статті 26 Закону визначено, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (виплат) є "отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні". Тобто, вказана обставина має істотне значення для здійснення страхового відшкодування.

З усього вищевикладеного вбачається, що подавши заяву представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 ввів в оману ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в частині не відшкодування потерпілій шкоди та інших обставин, які мають істотне значення для здійснення страхового відшкодування, які згідно пункту 4 частини 1 статті 26 Закону є підставою для відмови у такому.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

На підставі викладеного, просив визнати недійсним рішення ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про здійснення страхового відшкодування викладеного в страховому акті №ОЦ/123/730/17/0785 від 15.01.2018 року (том 1 а.с.56-61).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуюча суддя Бікезіна О.В.) від 31.07.2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення про здійснення страхового відшкодування залишено без руху для усунення недоліків (том 1 а.с. 65-66).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуюча суддя Бікезіна О.В.) від 28.08.2018 року після усунення недоліків, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення про здійснення страхового відшкодування та первісну позовну заяву ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 , третя, особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , про відшкодування збитків в порядку регресу об`єднано в одне провадження (том 1 а.с.71-72).

15.08.2018 року представником ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» Гермаш С.М. надано відповідь на відзив по первісному позову, в якій зазначено, що потерпіла особа скористалася своїм правом на отримання страхового відшкодування від страхової компанії, подавши відповідну заяву. На підтвердження витрат пов`язаних з похованням було надано оригінал накладної від 16.01.2017 року та товарного чеку від 16.01.2017 року, відповідно до яких сума витрат складає 38860 грн. В свою чергу, сума страхового відшкодування, що була виплачена ОСОБА_1 на компенсацію витрат на поховання, була зменшена за домовленістю з потерпілою особою згідно Протоколу узгодження розміру та способу здійснення страхового відшкодування в порядку регресу.

Із змісту ст. 2 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» вбачається, що церемонія поховання та церемонія поминання є різними процедурами. Отже, витрати на проведення поминальних обідів не відноситься до витрат на поховання відшкодовувати які винний не зобов`язаний згідно ст. 1201 ЦК України.

Враховуючи суму, виплачену ОСОБА_1 (8000 грн.) та відомості, що містяться в розписці, наданої позивачем, про отримання ОСОБА_2 коштів на «похорони» та «поминки» не можна вважати, що ОСОБА_1 здійснено повну компенсацію витрат на поховання (том 1 а.с.79-80).

Аналогічні обґрунтування заперечень на зустрічну позовну заяву, викладені представником страхової компанії у відзиві на зустрічну позовну заяву (том 1 а.с.111-113).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуюча суддя Бікезіна О.В.) від 28.09.2018 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (том 1, а.с. 103-105).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуюча суддя Бікезіна О.В.) від 24.10.2018 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неприбуттям свідків (том 1 а.с.129-131).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуюча суддя Бікезіна О.В.) від 05.11.2018 року в задоволенні клопотання адвоката Грецького В.Г. про постановлення окремої ухвали відмовлено (том.1 а.с. 152-153).

07.11.2018 року відповідно до Розпорядження щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, які перебували у провадженні судді Бікезіної О.В. №54 від 07.11.2018 року цивільна справа № 236/1847/18 розподілена судді Ткачову О.М. згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (том 1 а.с.165-166).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуючий суддя Ткачов О.М.) від 09.11.2018 року справу прийнято до провадження, призначено підготовче судове засідання ( том. 1 а.с.167).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуючий суддя Ткачов О.М.) від 26.02.2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (том 1, а.с. 203-204). У зв`язку з неявкою свідків розгляд справи неодноразово відкладався ( том 1 а.с. а.с.214-215, 224, 234).

04.07.2019 року відповідно до Розпорядження щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, які перебували у провадженні судді Ткачова О.М. №113 від 04.07.2019 року цивільна справа № 236/1847/18 розподілена судді Саржевській І.В. згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (том 1 а.с. 237-238).

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області (головуючий суддя Саржевська І.В.) від 08.07.2019 року справу прийнято до провадження, призначено до розгляду (том. 1 а.с.239).

Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав, в тому числі у зв`язку з неявкою сторін (том 1 а.с.245, том 2 а.с.4, 17, 27, 43, 56, ).

Ухвалою суду від 24.03.2020 року строк розгляду справи продовжено (том 2 а.с.44-45).

Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи учасники справи у судове засідання не прибули, надали заяви (клопотання) щодо розгляду справи без їх участі (том 2 а.с/ 76-84-).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому за коном, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне.

Як встановлено в судовому засіданні 14.01.2017 року о 04 год. 50 хв. по вул. Центральній у с Резніківка Бахмутського району Донецької області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1 , який керуючи належним йому автомобілем ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , що лежав на проїжджій частині. Внаслідок отриманих травм ОСОБА_3 загинув на місці. ОСОБА_1 втік з місця події.

ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК України, а саме у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

ОСОБА_2 15.01.2017 року отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8000 грн. на поховання та поминання свого брата ОСОБА_3 (том 1 а.с.40).

Вказані обставини підтверджуються ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.03.2017 року по справі №219/1757/17 (том 1 а.с.15), власноручно написаною розпискою ОСОБА_2 та не заперечуються учасниками справи.

Зазначеною ухвалою кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 135 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_2 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (том 1 а.с.15).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.07.2016 року №АЕ/9673734, страхова сума за шкоду завдану життю і здоров`ю потерпілих становить 200000 грн. (том 1 а.с.12).

11.12.2017 року представник потерпілої ОСОБА_2 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, ОСОБА_4 (том 1 а.с.17) звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування витрат, пов`язаних з похованням у розмірі 38400 грн. (том 1 а.с.16).

До заяви було додано, в тому числі ухвалу Артемівського міськрайонного суду Донецької області, документи, що підтверджують витрати на поховання, нотаріально завірену копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (том 1 а.с.16).

Згідно товарного чека від 16.01.2017 року та накладної від 16.01.2017 року б/н, що їх видано ФОП ОСОБА_5 , ОСОБА_2 понесені витрати на поховання ОСОБА_3 в розмірі 38860 грн. (том а.с.19).

Згідно з протоколом узгодження розміру здійснення страхового відшкодування від 11.01.2018 року сторонами узгоджено розмір страхового відшкодування в сумі 20000 грн. (том 1 а.с.20).

Згідно Страхового акту (аварійного сертифікату) №ОЦ/123/730/17/0785 від 15.01.2018 року (том 1 а.с.21) платіжним доручення №1520 від 17.01.2018 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_4 перераховано 20000 грн. (том 1 а.с.22).

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.

У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв`язок між даною обставиною і завданою шкодою. У даному випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.

У відповідності до ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

У ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" зазначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Разом з тим відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року №1961-IV (далі Закон №1961-IV).

За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Відповідно до ст. 21 Закону №1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Стаття 27 Закону №1961-IV передбачає відшкодування страховиком шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, в тому числі, згідно з п. 27.4. страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Для отримання страхового відшкодування потерпіла особа подає страховику заяву про страхове відшкодування (стаття 35 Закону №1961-IV), а страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку (стаття 36 Закону №1961-IV).

При цьому вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком приймається з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону.

Так, згідно статті 32 Закону №1961-IV страховик не відшкодовує шкоду:

?заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону;

?заподіяну забезпеченому транспортному засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду;

?заподіяну життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України "Про страхування";

?заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду;

?заподіяну при використанні забезпеченого транспортного засобу під час тренувальної поїздки чи для участі в офіційних змаганнях;

?яка прямо чи опосередковано викликана чи якій сприяли іонізуюча радіація, викликане довільним ядерним паливом радіоактивне отруєння, радіоактивна, токсична, вибухова чи в іншому відношенні небезпечна властивість довільної вибухової ядерної сполуки чи її ядерного компонента;

?пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу;

?заподіяну пошкодженням або знищенням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди антикварних речей, виробів з коштовних металів, коштовного та напівкоштовного каміння, біжутерії, предметів релігійного культу, картин, рукописів, грошових знаків, цінних паперів, різного роду документів, філателістичних, нумізматичних та інших колекцій;

?заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, якщо вона відбулася внаслідок масових заворушень і групових порушень громадського порядку, військових конфліктів, терористичних актів, стихійного лиха, вибуху боєприпасів, пожежі транспортного засобу, не пов`язаної з цією пригодою;

?заподіяну життю та здоров`ю водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

А відповідно до вимог статті 37 Закону №1961-IV підставами для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

?навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку;

?вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);

?невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;

?неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Отже законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку (Постанова ВС від 05.12.2018 року по справі № 757/59802/16-ц).

При цьому підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені ст. 32, 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Статті 12 та 81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Як встановлено судом 14.01.2017 року під час руху забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув ОСОБА_3 . Факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, сам відповідач його визнав.

Сестра загиблого ОСОБА_2 , яка понесла витрати на його поховання, через свого представника ОСОБА_4 , звернулася до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», у якій ОСОБА_1 застрахував свою цивільно-правову відповідальність, з заявою на виплату страхового відшкодування.

ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» визнала ДТП страховим випадком, прийняла рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатила останній узгоджену суму 20000 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 17.01.2018 року № 1520 (том1 а.с.22).

Доводи відповідача (за первісним позовом) ОСОБА_1 щодо того, що ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не повинна була здійснювати ці виплати суд відхиляє з огляду на те, що в ході розгляду справи не встановлено підстав, визначених статтями 32 та/або 37 Закону №1961-IV, згідно яких страхова компанія могла прийняти рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 8000 грн. на поховання брата, проте звертає увагу, що згідно наданих страховику документів ОСОБА_2 понесла витрати в сумі 38860 грн., а отримала страхове відшкодування в розмірі 20000 грн. З огляду на вказане, суд не вважає, що відповідач, сплативши 8000 грн. в повному обсязі відшкодував потерпілій шкоду, а тому підстав вважати припиненим деліктне зобов`язання на підставі ст. 599 ЦК України суд не вбачає.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.03.2017 року по справі №219/1757/17 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 135 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_2 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (том 1 а.с.15).

Закриття кримінального провадження відповідно до ч. 1 ст. 284 КПК України можливе лише за наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Ці підстави можна поділити на дві групи: 1) реабілітуючі й 2) нереабілітуючі.

Реабілітуючими є обставини, за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відновлюється її репутація, гідність, а також тягне за собою відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

Нереабілітуючою підставою в тому числі є те, що потерпілий, а у випадках передбачених КПКУ, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Важливими умовами для закриття провадження за цією підставою є: а) підтвердження матеріалами кримінального провадження події кримінального правопорушення; б) наявність у діянні складу кримінального правопорушення; в) причетність підозрюваного до вчинення кримінального правопорушення.

Отже кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрито за нереабілітуючої підстави.

Як вже зазначалося судом, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела; у відповідності до ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Доказами по справі стверджується факт смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 саме внаслідок дій ОСОБА_1 , що спричинила дорожньо-транспортна пригода 14.01.2017 року. Похованням загиблого займалася його сестра ОСОБА_2 , що також знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду.

Таким чином, суд вважає, що позивач (за первісним позовом) правомірно на підставі договору обов`язкового страхування, укладеного між ним та відповідачем, здійснив виплату страхового відшкодування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1191 особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно статті 38 Закону №1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов:

38.1.1. до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду:

а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії;

в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником);

г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху;

ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону;

д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування.

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист (Постанова ВП ВС від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц).

Відповідно до вимог статтей 33 та 33-1 Закону №1961-IV ОСОБА_1 зобов`язаний був невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду; сприяти страховику в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа, проте цього не зробив.

Обгрунтуючі позовні вимоги ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» посилалася на ті обставини, що ОСОБА_1 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, залишивши ОСОБА_3 без допомоги, про зазначену пригоду взагалі не повідомив страхову компанію, чим порушив вимоги п. п. в, ґ п. 38.1.1 ст. 38 Закону №1961-IV.

Зазначені обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Таким чином, суд приходить до переконання, що страховик набув право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілій страхового відшкодування.

Доказів того, що ОСОБА_1 у повному обсязі відшкодував ОСОБА_2 понесені витрати на поховання у розмірі 38860 грн. суду не надано. Понесені ОСОБА_2 витрати підтверджені накладною та товарним чеком (том 1 а.с.19), які прийняті, а отже перевірені страховиком, а тому підстав визнавати ці докази неналежними чи недостовірними у суду не має. Сумарно виплачене страхове відшкодування в розмірі 20000 грн. та сума, виплачена ОСОБА_1 самостійно в розмірі 8000 грн., не перевищують понесені ОСОБА_2 витрати на поховання.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди - підлягають до задоволення, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 20000 грн.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про визнання недійсним рішення ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про здійснення страхового відшкодування викладеного в страховому акті №ОЦ/123/730/17/0785 від 15.01.2018 року, суд зазначає наступне.

Позивач з посиланям на ч. 1 ст. 230 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про страхування» просить визнати недійсним рішення ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про здійснення страхового відшкодування, викладене в страховому акті №ОЦ/123/730/17/0785 від 15.01.2018 року, оскільки представник потерпілої ОСОБА_4 при зверненні до страхової компанії ввів її в оману, так як не повідомив про істотні обставини, що мають значення для здійснення страхового відшкодування, надав недостовірні дані.

Як вже зазначалося судом для отримання страхового відшкодування потерпіла особа подає страховику заяву про страхове відшкодування (стаття 35 Закону №1961-IV), а страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) (стаття 36 Закону №1961-IV).

Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку (п. 36.7 ст. 36 Закону №1961-IV).

Як встановлено судом представник потерпілої ОСОБА_4 11.12.2017 року звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування витрат, пов`язаних з похованням у розмірі 38400 грн. (том 1 а.с.16).

Представником в заяві зазначені наступні обставини дорожньо-транспортної пригоди: «14.01.2017 року о 07-20 до Бахмутського ВП надійшло повідомлення від медичної сестри ШМД м. Сіверськ про те, що у АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2 , виявлено труп ОСОБА_3 … з тілесними ушкодженнями… характерними для ДТП. По гарячих слідах СКП спільно з ДПС був встановлений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 … раніше засуджений, який в ніч з 13.01.2017 на 14.01.2017 в с. Святопокровське розпивав спиртні напої. 14.01.2017 о 04-00 ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння на своєму автомобілі ВАЗ 2103 д/н НОМЕР_1 виїхав додому …та проїжджаючи через с. Резніковка здійснив наїзд на чоловіка, який йшов по проїздній частині дороги, після чого не надавши медичну допомогу постраждалому скрився з місця події.

Похованням займалася ОСОБА_2 та здійснила його власним коштом.

Інформація щодо взаєморозрахунків не проводились та в будь-який інший спосіб відшкодування шкоди не отримано і можливості отримати не має» (том 1 а.с.16).

Позивач ОСОБА_1 посилається на вимоги статті 26 Закону України «Про страхування», якою передбачені підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування, в тому числі, за подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку; отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні.

Проте, ОСОБА_2 в розумінні п. 1.3. статті 1 Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не є страхувальником, а є потерпілою особою.

Отже, спеціальним законом, що регулює відносини між сторонами є саме Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року №1961-IV, статею 37 якого зазначені підставами для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Посилання позивача на норми статті 26 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР суд вважає помилковими.

До заяви про виплату страхового відшкодування витрат, пов`язаних з похованням представником потерпілої ОСОБА_4 було додано ухвалу Артемівського міськрайонного суду Донецької області, згідно якої кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрито за нереабілітуючою підставою.

Таким чином, суд вважає, що у страховика була можливість надати оцінку як даним зазначеним в заяві на відшкодування, так і обставинам, викладеним в даній ухвалі.

Доказів того, що зазначені в заяві дані унеможливили об`єктивно оцінити страховий ризик, переконатися що подія є страховим випадком, та вплинули на прийняття страховиком позитивного рішення про виплату страхового відшкодування суду не надано. Слід також враховувати, що закон пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не з наданням певних доказів потерпілою особою. А як вже зазначалося судом настання страхового випадку ніким не оспорюється.

Також сторонами визнається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 8000 грн. на поховання та поминання. Проте вже як зазначалося судом, виплачене ОСОБА_2 страхове відшкодування не перевищило витрати, понесені нею на поховання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Оскільки за своєю природою дії страховика з відмови у здійсненні страхових виплат або з виплати страхового відшкодування є одностороннім правочином, суд вважає, що застосовувати норми ст. 230 ЦК України в даному випадку не має підстав.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про визнання недійсним рішення ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про здійснення страхового відшкодування викладеного в страховому акті №ОЦ/123/730/17/0785 від 15.01.2018 року задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем (за первісним позовом) ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 1762 грн. (том 1 а.с.2,3). З урахуванням того, що позовні вимоги задоволені, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» витрат щодо сплати судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Понесені позивачем ОСОБА_1 (за зустрічним позовом) витрати по сплаті судового збору при подачі зустрічного позову в розмірі 704,80 грн. (том 1 а.с.70) відшкодуванню не підлягають, оскільки в задоволенні даного позову судом відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 76-84, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , про відшкодування збитків в порядку регрессу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (код , м. Київ, 04080, вул. Кирилівська, б.40, р/р: НОМЕР_4 , Банк отримувача АТ «Ощадбанк», МФО: 322669, страхове відшкодування за завдані збітки в порядку регресу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. та судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення про здійснення страхового відшкодування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в Донецький апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно із п. 3 розд. XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 02.07.2020.

Суддя -