ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року

м. Київ

справа № 368/352/18

провадження № 61-39479св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області,

відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія ВНІС»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 21 березня 2018 року, постановлену у складі судді Іванюти Т. Є., та постанову апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року, прийняту колегією ускладі суддів: Іванової І. В., Сліпченка О. І., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області звернувся із позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія ВНІС» (далі - ТОВ «Агропромислова компанія ВНІС»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що 30 грудня 1992 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право приватної власності на землю площею 24,5 га, кадастровий номер :03:301:0002, для створення селянського (фермерського) господарства на території Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 34.

На підставі договору купівлі-продажу № 46, укладеного 26 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , право власності на вказану земельну ділянку площею 24,5 га, кадастровий номер :03:301:0002, зареєстроване за ОСОБА_1

20 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агропромислова компанія ВНІС» укладений договір оренди, за умовами якого земельна ділянка площею 24,5 га, кадастровий номер :03:301:0002, передана в оренду ТОВ «Агропромислова компанія ВНІС» строком на 10 років.

Посилаючись на те, що державний акт на вказану земельну ділянку виданий ОСОБА_2 незаконно, у зв`язку з чим він не мав права відчужувати спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , позивач просив суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю площею 24,5 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, зареєстрований 30 грудня 1992 року в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 34 за ОСОБА_2 , та скасувати державну реєстрації права власності.

Також просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:301:0002 від 20 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агропромислова компанія ВНІС», скасувати державну реєстрацію цього договору та витребувати вказану земельну ділянку із власності ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

Обґрунтовуючи необхідність представництва інтересів держави, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області указував на бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Київській області, яке як спеціально уповноважений орган виконавчої влади на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, не зверталось до суду за захистом порушених прав держави у сфері земельних відносин.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 21 березня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року, відкрито провадження у справі.

Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна - земельної ділянки, яка знаходиться на території Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, тому відповідно до положень частини першої статті 30 ЦПК України справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 21 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення щодо визначення правильної територіальної і предметної підсудності та неналежних повноважень прокуратури.

Касаційна скарга мотивована тим, що вказана справа не підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, оскільки місцем проживання та місцем знаходження відповідачів є Голосіївський район м. Києва, тому справа має бути розглянута у відповідному районному суді м. Києва.

Також ОСОБА_1 указувала на те, що заступником керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області, що здійснює представництво інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, при зверненні до суду з позовом не обґрунтовано, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту та не надано доказів на підтвердження його повноважень.

Крім того, на думку заявника, у справі у порушення вимог статті 20 ЦПК України об`єднано позовні вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила касаційну скаргу задовольнити.

Позиція інших учасників справи

У вересні 2018 року заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Судувід 18 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судами встановлено, що предметом спору у даній справі є земельна ділянка площею 24,5 га на території Мирівської сільської Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер :03:301:0002, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , та яка передана в оренду ТОВ «Агропромислова компанія ВНІС».

Позиція Верховного Суду

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 21 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого

2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції, чинній на день подання касаційної скарги, у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364,

367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, у разі об`єднання позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Установивши, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна - земельної ділянки, яка знаходиться на території Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідно до положень частини першої статті 30 ЦПК України вказана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області.

Доводи касаційної скарги про те, що вказану справу належить розглядати за місцем проживання та місцезнаходженням відповідачів - у Голосіївському районному суді м. Києва, колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаній справі пред`явлено декілька позовних вимог, пов`язаних між собою, на одну з яких поширюється виключна підсудність, а вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорії справ.

З приводу інших доводів касаційної скарги суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 353 та пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій, окремо від рішення суду може бути оскаржена, зокрема, ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, якщо вона постановлена з порушенням правил підсудності.

Питання цивільної юрисдикції врегульовані у главі 2 «Цивільна юрисдикція» розділу І «Загальні положення» ЦПК України, що розмежовує предметну та суб`єктну юрисдикцію (§ 1); інстанційну юрисдикцію (§ 2) та територіальну юрисдикцію (підсудність) (§ 3).

З назви § 3 глави 2 «Цивільна юрисдикція» розділу І «Загальні положення» ЦПК України можна встановити, що процесуальний закон ототожнює поняття «територіальна юрисдикція» та «підсудність».

Тому пункт 8 частини першої статті 353 ЦПК України слід розуміти як такий, що передбачає можливість оскарження і перегляду в апеляційному та касаційному порядку окремо від рішення суду щодо суті спору ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі лише з підстав порушення цим судом правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Отже, ухвала Кагарлицького районного суду Київської області від 21 березня 2018 року може бути оскаржена окремо від рішення суду в апеляційному порядку та, відповідно, переглянута касаційним судом виключно у разі її постановлення з порушенням правил підсудності, тобто територіальної юрисдикції.

Оскільки ухвалу про відкриття провадження у справі не можна оскаржити в апеляційному порядку і переглянути у касаційному порядку з інших підстав, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про відсутність повноважень прокурора на звернення із цим позовом та порушення суб`єктної юрисдикції не мають правового значення і не перевіряються судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції, чинній на день подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 21 березня 2018 року та постанови апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року, оскільки вказані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що вказана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, відповідають обставинам справи.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409 ЦПК України,

410 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 21 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:В. О. Кузнєцов

Судді:В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук