Ухвала

07 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 450/2990/18

провадження № 61-10594ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 71 000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 18 серпня 2014 року ОСОБА_2 (Довіритель) та фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Повірений) уклали Договір доручення № 9 та Додаток № 1 до цього Договору. Згідно п. 1.1 Договору доручення Довіритель доручає, а Повірений бере на себе зобов`язання надати юридичні послуги, пов`язані із забезпеченням прав та інтересів Довірителя, а Довіритель зобов`язується прийняти належним чином надані Повіреним Послуги та сплатити Повіреному винагороду, відповідно до умов цього Договору. Пунктом 3.1 Договору доручення встановлено, що вид Послуг, термін виконання та оплата встановлюється окремими додатками до цього Договору. Згідно Додатку № 1 до Договору доручення, Довіритель є учасником Фермерського господарства «Любомир-МГ» та виявив бажання вийти з числа учасників Господарства, проте через дії інших учасників не може реалізувати своє законне право, а тому перед Повіреним ставиться завдання здійснити юридичний супровід виходу Довірителя з числа учасників Господарства, що включає представлення інтересів Довірителя перед третіми особами, в судових установах та інших організаціях, підприємствах і установах. Розмір винагороди Повіреного встановлюється в розмірі 10 % від суми коштів або інших матеріальних благ отриманих Довірителем в результаті виходу з числа учасників Господарства.

22 грудня 2014 року відповідач надав позивачу та третій особі нотаріально завірену довіреність з правами представництва та приймання певних рішень від імені відповідача.

В період з 18 серпня 2014 року по 05 листопада 2015 року Повірений надавав Довірителю юридичні послуги, а саме: юридичний супровід виходу Довірителя з числа учасників ФГ «Любомир-МГ».

Складністю виконання поставленого завдання була відсутність сформованого складеного капіталу ФГ «Любомир-МГ», оскільки згідно відомостей з Єдиного державного реєстру станом на 24 лютого 2015 року розмір статутного капіталу ФГ «Любомир - МГ» значився 0,00 грн. і внески його трьох учасників по 0,00 грн.

У жовтні 2015 року позивачу стало відомо, що відповідач отримав від двох інших членів ФГ «Любомир-МГ» пропозицію щодо врегулювання спору, яка полягала у: 1) відмові від виходу з числа членів господарства, 2) визначенні частки кожного з учасників у урахуванням трудового та фінансового внеску кожного, 3) подальша спільна участь у господарській діяльності господарства. Така компромісна пропозиція якнайкраще підходила усім учасникам корпоративного спору. 05 листопада 2015 року позивач отримав від відповідача заяву про скасування довіреності та Заяву про розірвання Договору доручення.

Таким чином, Договір доручення з ініціативи відповідача 15 листопада 2015 року був розірваним, що не припинило зобов`язання відповідача оплатити позивачу винагороду, а саме: 10 % від коштів чи матеріальних благ отриманих відповідачем. 01 березня 2017 року позивач звернувся до відповідача із претензією, якою вимагав виплати винагороду у розмірі 1 006 000 грн., у виплаті якої відповідач йому відмовив. Позивач вважає, що має право отримати від відповідача заборгованість у розмірі 1 006 000 грн.; інфляційні втрати - 142 120 грн. 92 коп.; 3 (три) відсотки річних - 43 492 грн. 27 коп.; проценти - 214 443 грн. 37 коп. , однак у цьому позові заявляє лише частину вимог до відповідача, а саме: заборгованість у розмірі 41 000 грн.; інфляційні втрати - 10 000 грн.; три відсотки річних - 10 000 грн.; проценти за користування чужими коштами - 10 000 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2019 року - без змін.

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 71 000,00 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та вказує, що ця справа має виняткове значення для нього.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що ця справа має виняткове значення для заявника. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджують незгоду заявника з оскаржуваними судовими рішеннями та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Доводи заявника не свідчать про те, що оскаржувані судові рішення підпадають принаймні під один із випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подана касаційна скарга на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2020 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслатизаявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко