Справа №487/363/20
Провадження № 22-ц/812/1142/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від12 травня 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Семеновою Л.М., дата складання повного тексту невідома, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями приватного виконавця та Заводського районного суду м. Миколаєва,-

В С Т А Н О В И В

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д., Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок державного бюджету матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями приватного виконавця та Заводського районного суду м. Миколаєва.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що йому незаконними діями приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. та суддею Заводського районного суду м. Миколаєва спричинено майнову та моральну шкоду.

Спричинення приватним виконавцем шкоди полягає у здійсненні ним незаконних дій у виконавчому провадженні №58512123 від 28 лютого 2019 року з примусового виконання виконавчого листа №487/2086/17 виданого 28 січня 2019 року.

Крім того, суддею Заводського районного суду м. Миколаєва було спричинено йому дану шкоду при розгляді його скарги на дії приватного виконавця.

Враховуючи вищевикладене просив, відшкодувати йому за рахунок державного бюджету майнову шкоду в сумі 246649,06 грн. та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року дана справа передана для розгляду до Жовтневого районного суду Миколаївської області.

Ухвала мотивована тим, що однією зі сторін у даній справі є суд, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами підсудності.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2020 року дана позовна заява залишена без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору за вимогою до приватного виконавця, як одного з заподіювачів шкоди, та обґрунтування позовних вимог щодо покладення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої приватним виконавцем за рахунок держави.

Наступною ухвалою того ж суду від 12 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції позивач подав на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржувана ухвала постановлена за неповного з`ясування обстави, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив про її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. А відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д., Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями приватного виконавця та Заводського районного суду м. Миколаєва та просив за рахунок державного бюджету, стянути на його користь майнову та моральну шкоду, завдану вказаними особами.

24 квітня 2020 року дана позовна заява ухвалою судді Жовтневого районного суду Миколаївської області залишена без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору за вимогою до приватного виконавця, як одного з заподіювачів шкоди, та обґрунтування позовних вимог щодо покладення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої приватним виконавцем за рахунок держави.

Мотивуючи ухвалу суд вказав, що висуваючи вимоги до приватного виконавця як відповідача, посилаючись на незаконність його дій, а також з урахуваннями особливостей суб`єктивного складу заподіювачів шкоди, визначених ст.ст.1174,1176 ЦК України, на які посилається позивач, останньому слід обґрунтувати підстави відшкодування завданих незаконними діями приватного виконавця збитків саме за рахунок державного бюджету.

Стосовно відповідальності приватного виконавця, то у цих відносинах діють загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами стст.1166, 1167 ЦК.

Запропоновано позивачу звернутися до суду з новою позовною заявою, в якій вказати кого саме він вважає заподіювачем шкоди та які саме незаконні рішення, дії чи бездіяльність винуватців, на думку позивача, завдали йому шкоди.

У разі визначення винним у заподіянні шкоди, в тому числі, приватного виконавця, уточнити вимоги щодо стягнення шкоди саме за рахунок державного бюджету. У разі визначенні іншого відповідального за завдану приватним виконавцем збитку, уточнити свої позовні вимоги щодо сум, які підлягають стягненню з кожного з відповідальних за завдані збитки осіб

На виконання вищезазначеної ухвали суду першої інстанції позивачем надано заяву про усунення недоліків, в які останній посилається на те, що приватний виконавець відноситься до структури органів державної влади.

Крім того, у цій заяві, як і у позові наведено обґрунтування дій кожного із відповідачів, але вважаючи їх відповідальність спільною, позивач просив за рахунок держави, як відповідальної особи за дії приватного виконавця та суду, як органів державної влади, стягнути завдану йому шкоду.

Зважаючи на обраний ним спосіб захисту своїх прав, вважав відсутніми підстави для сплати судового збору у визначеному судом розмірі.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала мотивована тим, що позивачем не виконано вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, не сплаченого суму судового збору за вимогою до приватного виконавця, то, відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Пунктом 4 частиною 3 ст.175 ЦПК України передбачено, якщо позов пред`явлено до кількох відповідачів, у заяві має бути викладений зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, у якості відповідачів за позовом ОСОБА_1 визначив приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. та Державну казначейську службу, проте вимога заявлена щодо стягнення на користь позивача грошових коштів у рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди виключно за рахунок державного бюджету, тобто до Державної казначейської служби.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Цивільний процесуальний Кодекс України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викладати зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені під час попереднього розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.3 ст. 13 ЦПК України, позивач розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Тому, саме по собі не зазначення в прохальній частині конкретної вимоги до особи, прав якої очевидно стосуватиметься вирішення спору, не може бути підставою для визнання позовної заяви неподаною.

Крім цього, вказана невідповідність вимогам п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України є формальною і не позбавляла суд можливості ухвалити рішення про відкриття провадження та забезпечити ОСОБА_1 реальний доступ до правосуддя у розумінні прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

З огляду на наведене, суддя першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для визнання неподаною та повернення позовної заяви позивача з цих підстав.

Також колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставного повернення позовної заяви з підстави не сплати позивачем судового збору, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.4 ст.175 ЦПК України, якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Також підставою для повернення позовної заяви стало не виконання позивачем вимог ч.4 ст.177 ЦПК України.

Частиною 4 ст. 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У частинах першій, третій статті 185 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та посилаючись на невиконання позивачем вимог ухвали суду від 24 квітня 2020 року, суд першої інстанції не врахував вимоги статті 189 ЦПК України, яка визначає, що завданнями підготовчого провадження є: визначення обставин справи, які підлягають встановленню, зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач як на підстави звільнення від сплати судового збору посилався на п.13 ч.2 ст.3 Закону Укаїни «Про судовий збір», вимоги якого передбачають, що судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування або суду.

Під час залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції на стадії відкриття провадження передчасно зробив висновок, що вимоги до приватного виконавця щодо стягнення шкоди не є шкодою, заподіяною особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки дане питання могло бути вирішено під час розгляду справи по суті, крім того, позивач мотивував свої вимоги саме такими підставами. Питання про стягнення судового збору можливо вирішити під час вирішення питання про розподіл судових витрат (ст.264, 265 ЦПК України).

Загальною Декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, вони повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про визнання позовної заяви неподаної та повернення її позивачу, так як обставини та питання, які стали підставою для залишення позовної заяви без руху та в подальшому для її повернення, можуть бути вирішені в підготовчому засіданні.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо останній порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, як ухвалена з порушенням норм процесуального права, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 травня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.