Справа № 132/565/17
Провадження № 2/132/12/20
РІШЕННЯ

Іменем України

15.06.2020 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Павленко І.В.

за участю секретаря Олійник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 2000 року почала проживати з відповідачем однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син- ОСОБА_3 . Шлюб укладено 27.12.2001 року. На підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 26.01.2015 року по справі №132/2914/14-ц шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 грудня 2001 року в Писарівській сільській раді Калинівського району Вінницької області, актовий запис №8 - розірвано.

Станом на 2000 рік відповідачем уже був зведений новий житловий будинок з покрівлею по АДРЕСА_1 .

За час спільного проживання, а це 2000-2004 роки вони за спільні кошти добудували житловий будинок, обштукатурили стіни, встановили вікна та двері, зробили внутрішні оздоблювальні роботи, облаштували будинок та почали в ньому проживати. Пізніше було замінено дерев`яні вікна на пластикові, змінено міжкімнатні та вхідні двері, відремонтовано господарські будівлі, викопано криницю, збудовано погріб, проведено комунікації до будинку. Вона утримувала велике підсобне господарство, а виручені кошти від продажу молочної продукції та м`яса вкладала в утримання майна. У зв`язку з цим позивач просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, з мотивів наведених у позові.

Відповідач та його представник-адвокат Копчинський В.І. в судовому засідання позовні вимоги не визнали. Суду пояснили, що спірний житловий будинок був збудований під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Будинок був накритий покрівлею, поштукатурений, встановлені вікна та двері, підведені газ, електроенергія. Відповідно до вимог ч.2 ст.331 ЦК України право власності ОСОБА_2 на новостворене майно (житловий будинок) виникло з моменту завершення будівництва. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу з ОСОБА_1 не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши пояснення сторін, свідків по справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 02.06.1992 року серія НОМЕР_1 , шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 10.04.1991 року зроблено запис за №42 (а.с.53)

З 2000 року сторони почали проживати однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син- ОСОБА_3 . 27.12.2001 року вони уклали шлюб. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 26.01.2015 року по справі №132/2914/14-ц шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 грудня 2001 року в Писарівській сільській раді Калинівського району Вінницької області, актовий запис №8 - розірвано.

Станом на 2000 рік відповідачем уже був зведений новий житловий будинок з покрівлею по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що нею та ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі за їх спільні кошти було добудовано спірний житловий будинок та здійснено ряд будівельних та оздоблювальних робіт, що дає підстави вважати, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Норми статтей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) (ч.2 ст.331 ЦК України).

У справі встановлено, що спірний житловий будинок був збудований під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Будинок був накритий покрівлею, поштукатурений, встановлені вікна та двері, підведені газ, електроенергія.

Вказаний факт підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та письмовими доказами: довідкою №133 від 28.03.1988 року, виданої правлінням колгоспу «Більшовик» м.Калинівка Лисому М.Л. для пред`явлення в Калинівську райархітектуру для будівництва індивідуального жилого будинку про те, що за ним рахується земельна ділянка розміром 0,34 га, під будівництво 0,06 га по АДРЕСА_2 (а.с.10); рішенням №1 від 05.02.1988 року зборів уповноважених колгоспу «Більшовик» м.Калинівки згідно якого наділено громадянину ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 0,30 га біля хати, яку він купує у громадянки ОСОБА_13 по АДРЕСА_2 (а.с.11); довідкою виконавчого комітету Писарівської сільської ради Калиинівського району Вінницької області №122 від 23.03.2017 року; планом із газифікації датованим 30.07.1990 року (а.с.54).

Вищезазначені обставини, зокрема те, що спірний житловий будинок був збудований під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та накритий покрівлею, підтверджує і сама позивачка у своїх поясненнях.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що будівництво спірного житлового будинку було в основному завершене до укладення шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 .

Посилання позивача на те, що будинок не був придатний для проживання, а нею та її чоловіком під час спільного проживання за спільні кошти було виконано цілий ряд робіт з поліпшення спірного житлового будинку, не можуть братися до уваги судом як підстава для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не є належно підтвердженим і здійснення особисто позивачем ОСОБА_1 підприємницької діяльності, яка полягала у вирощуванні сільськогосподарської продукції, зокрема м`яса та молочної продукції, її реалізації, дохід від якої, як зазначала позивачка у своїх поясненнях, в подальшому використовувався на проведення ремонтно-будівельних та оздоблювальних робіт будинку.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , кожен зокрема, підтвердили факт надання безоплатної допомоги ОСОБА_1 у проведенні ремонтно-будівельних робіт у спірному житловому будинку.

Виходячи з наведеного, суд вважає недоведеною обставину про значний вклад позивачки у проведенні остаточного оздоблення житлового будинку, що не може бути безумовною підставою для віднесення житлового будинку до об`єкта спільної сумісної власності подружжя, оскільки встановлено, що переважна кількість коштів на поліпшення спірного будинку надавалася відповідачем.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Застосовуючи вказану норму права, надаючи оцінку та беручи до уваги показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є близькими родичами позивача, що свідчить про їх заінтересованість у результатах розгляду даної справи щодо проведення ними на замовлення ОСОБА_1 значного обсягу ремонтних робіт, які полягали в проведенні опалення, а пізніше встановлення твердопаливного котла, а також в спільному будівництві житлового будинку, не занайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Жодних доказів на підтвердження того, що спірний будинок будувався за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період їх перебування у шлюбі, позивачем не надано.

При цьому суд враховує і висновок Верховного Суду України у справі №716/53/15-ц, який міститься у постанові від 15 листопада 2017 року, про те, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки у праві власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведенні будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається зі змісту заявлених ОСОБА_1 позовних вимог нею ставилося питання про визнання домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку як спільного сумісного майна подружжя.

Проте позовних вимог щодо визначення частки у праві власності у спірному житловому будинку, відповідно до частки вкладу позивачки у його будівництво, ОСОБА_1 не заявлялося, як і не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру такого вкладу.

За наведених обставин, суті заявлених вимог та наявних доказів можливість визначення вкладу позивачки у поліпшенні стану спірного житлового будинку відсутня.

У цій справі предметом спору є вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю з метою визнання права власності на половину спірного майна, виходячи з презумпції рівності часток подружжя у майні, а не вимоги про визнання права на частку у майні внаслідок певної участі у зведенні новоствореного майна.

У такому спорі позивач має доводити, крім іншого, ступінь участі у створенні майна у певному відсотковому відношенні.

Отже, з урахування наведених встановлених обставин та норм права підстави для задоволення позову про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у майні подружжя відсутні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини у справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Питання розподілу між сторонами судових витрат суд вважає необхідним вирішити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України та витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Крім того, витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , оскільки розмір витрат на оплату послуг адвоката визначений відповідно до вимог ст.137 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.57,60 СК України, ст.331 ЦК України,ст.ст.133, 137, 141, 259, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн..

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Повний текст рішення складено 24 червня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення у порядку, передбаченому ст.354 ЦПК України.

Роз`яснити сторонам, що рішення ухвалене під час дії карантину, набуде чинності лише після його закінчення, тобто коли закінчиться строк на апеляційне оскарження, строк якого починається після закінчення строку карантину.

Суддя: