КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 369/9456/18 Головуючий у суді першої інстанції: Пінкевич Н.С.

Апеляційне провадження № : 22-ц/824/7118/2020 Головуючий: Гаращенко Д.Р.

13 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Кредитної Спілки «Перше кредитне товариство» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року у справі за позовом Кредитної Спілки «Перше кредитне товариство» до ( ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року КС «Перше кредитне товариство» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Просило суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 117421,56 грн.; судові витрати в розмірі 1762 грн. стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 26 лютого 2008 року між КС «Перше кредитне товариство» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №КВ-1/0041/08/264БЗ#.

Відповідно до умов договору, КС «Перше Кредитне Товариство» надало ОСОБА_2 кредит на суму 15 000,00 грн.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідно до п. 2.1 кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язувалась повернути кредит на протязі 18 календарних місяців з моменту отримання та сплачувати відсотки за узгодженим графіком платежів.

За прострочення повернення кредитних коштів була встановлена відповідальність у вигляді пені у розмірі 1 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежів. Останній раз відповідач добровільно сплатила гроші за кредитним договором 24 квітня 2009 року у сумі 1 000,00 грн., які були зараховані на погашення відсотків у сумі 373,78 грн. та тіла кредиту у сумі 626,22 грн.

Станом на 25 липня 2018 року у ОСОБА_2 утворилась заборгованість за кредитним договором 117 421,56 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 4 334,82 грн., відсотків за користування кредитом - 22 071,36 грн., заборгованості по пені за прострочення платежів - 91 015,38 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року позов КС «Перше Кредитне Товариство» задоволено повністю.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2019 заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду.

14 листопада 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на позов.

Зазначила, що кредитним договором передбачена позовна давність в 10 років, але договір не містить відомостей про збільшення якого виду позовної давності (загальної або спеціальної), тому даний пункт договору за змістом і формою не відповідає вимогам ст.6, ч.1 ст.259 ЦК України і не може бути застосована при розгляді справи.

Тому суд має виходити із загальних строків позовної давності в три роки, які на час подання позову спливли, та застосувати наслідки пропуску такого строку і відмовити в задоволенні позову.

Зазначила, що строк повернення кредиту - 26 серпня 2009 року.

До суду позивач звернувся лише 03 серпня 2018 року - тобто з пропуском строку звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

З тих саме підстав відсотки також мають припинитись, та нараховуватись після закінчення строку договору після 27 серпня 2009 року.

Просила врахувати розмір заборгованості та розмір нарахованої пені, зменшивши її з урахуванням матеріального становища, наявності на ії утриманні малолітньої дитини, розміру тілу кредиту. В позові просила відмовити.

29 листопада 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач зазначив, що відповідач не повідомила кредитора про зміну ПІБ, зміну свого місця проживання. Отримавши грошові кошти, підписавши договір, відповідач взяв на себе зобов`язання з їх повернення. На даний час кредит не повернутий. Сторони мають право змінювати строки позовної давності, що було ними погоджено. Тому жодних строків позивачем пропущено не було. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року позов КС «Перше кредитне товариство» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КС «Перше Кредитне Товариство» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 334,82 грн., пеню в розмірі 2000 грн. та судовий збір в розмірі 95,06 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції КС «Перше кредитне товариство» подало апеляційну скаргу, просило рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що висновок суду про відсутність правових підстав у СК «Перше кредитне товариство» нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного строку кредитування є необґрунтованим.

Апелянт звертає увагу, що відповідно до ч.1. ст.1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється кредитним договором. Проценти виплачуються щомісячно до дня повернення кредиту.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність малолітньої дитини на утриманні у відповідача є обґрунтованою підставою для зменшення розміру пені.

КС «Перше кредитне товариство» звернулось до суду з позовними вимогами відносно стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в межах строку позовної давності, так як сплив загальної та спеціальної позовної давності за даним кредитним договором закінчується 24 квітня 2019 року.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 лютого 2008 року між КС «Перше кредитне товариство» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №КВ-1/0041/08/264БЗ, на підставі відповідач отримала суму кредиту у розмірі 15000,00 грн.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит на протязі 18 календарних місяців з моменту отримання та сплачувати відсотки за узгодженим графіком платежів.

За умовами кредитного договору за прострочення повернення кредитних коштів була встановлена відповідальність у вигляді пені у розмірі 1 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежів.

Останню оплату за кредитним договором ОСОБА_1 добровільно здійснила 24 квітня 2009 року у сумі 1000,00 грн., які були зараховані на погашення відсотків у сумі 373,78 грн. та тіла кредиту у сумі 626,22 грн.

Згідно умов п.2.4 договору погашення кредиту і відсотків здійснюється позичальником згідно з графіком місячних платежів рівними частками в сумі 1 853,00 грн. щомісячно не пізніше 24 числа, починаючи з наступного місяця після надання кредиту, до повного погашення боргу, згідно з договором через касу, або на рахунку кредитодавця. Остаточне погашення залишку кредиту і відсотків здійснюється не пізніше 24 березня 2018 року.

16 вересня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище на ОСОБА_5

З копії паспорту відповідача вбачається, що ОСОБА_4 з 07 лютого 2018 року знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто станом на 03 серпня 2018 року ОСОБА_4 була зареєстрована в Києво-Святошинському районі, зважаючи на приписи ст.ст.26-31 ЦПК України, судом дотримані правила територіальної підсудності справи.

Суд першої інстанції задовольняючи позов частково прийшов до висновку, що відсотки позивачем нараховані станом на 25 липня 2018 року в розмірі 22071,36 грн. Станом на 24 квітня 2009 року заборгованість по відсоткам становила 0 грн. За таких обставин та на підставі поданих суду сторонами доказів, пояснень, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування відсотків, строки нарахування. Сама по собі констатація факту їх наявності на дану звернення до суду не може ототожнюватись з правильністю їх нарахування, оскільки відповідач заперечує дані обставини, враховуючи висновки Верховного Суду у справі №444/9519/12 та припинення нарахування відсотків після закінчення строку повернення кредитних коштів. Позивач не надав суду належного та допустимого розрахунку, доказів на підтвердження такого розміру заборгованості, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, враховуючи, що строк повернення кредиту сплив 26 серпня 2009 року, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 22071,36 грн. суд відмовляє.

На підставі ч.3 ст.551 ЦК України суд зменшив розмір неустойки, що значно перевищує розмір збитків. Враховуючи, що у відповідача на утриманні є малолітня дитина - ОСОБА_7 , 2019 року народження, відсутність можливість у відповідача мати самостійні заробітки зважаючи на вік дитини, розмір основного боргу, суд прийшов до висновку про зменшення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором до 2 000, 00 грн., що буде відповідати як інтересам кредитора, так і інтересам боржника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до вимог ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до умов п. 4.4. договору сторін, позичальник зобов`язується здійснювати плату нарахованих процентів і погашення частин кредиту 26 числа кожного місяця сумами, згідно Додатку №1 та з урахуванням п.3.4. Договору.

Відповідно до умов п. 4.5. договору, при простроченні сплати частини або всієї суми кредиту, Позичальник зобов`язаний сплатити нараховані проценти за користування кредитом виходячи з фактичного залишку і строку користування кредитом, включаючи день погашення.

Станом на 25 липня 2018 року ОСОБА_2 має заборгованість 117 421,56 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 4 334,82 грн., відсотків за користування кредитом - 22 071,36 грн., заборгованості по пені за прострочення платежів - 91 015,38 грн.

П.12.7 кредитного договору сторони погодили, що до правовідносин, які виникають з укладення та виконання цього договору застосовується строк позовної давності тривалістю в 10 років.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна заява застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Ст.259 ЦК України надається сторонам договору змінювати тривалість позовної давності. Так, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів ОСОБА_2 добровільно виявила бажання скористатися послугами кредитної спілки та укласти кредитний договір.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що при укладенні кредитного договору відповідач діяла на власний розсуд, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі розмір штрафних санкцій, порядок дострокового повернення коштів, встановлення строків позовної давності.

За змістом ст. 526, ч.1 ст.530, ст.610, ч.1 ст.612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Стосовно доводів апелянта про те, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав у СК «Перше кредитне товариство» нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного строку кредитування є необґрунтованим, колегія суддів відхиляє та зазначає наступне.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Колегія суддів встановила, що за умовами договору, кредит надався на строк до 26 серпня 2009 року (п.2 договору).

З поданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки позивачем нараховані станом на 25 липня 2018 року в розмірі 22 071,36 грн. (а.с. 13).

Станом на 24 квітня 2009 року заборгованість по відсоткам становила 0 грн.

За таких обставин та на підставі поданих сторонами доказів, та пояснень,суд першої інстанції зазначив про позбавлення можливості перевірити правильність нарахування відсотків, строки нарахування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама по собі констатація факту їх наявності на дату звернення до суду не може ототожнюватись з правильністю їх нарахування, оскільки відповідач заперечує дані обставини, враховуючи висновки Верховного Суду у справі №444/9519/12 та припинення нарахування відсотків після закінчення строку повернення кредитних коштів.

Враховуючи, що позивач не надав суду належного та допустимого розрахунку, доказів на підтвердження такого розміру заборгованості, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, враховуючи, що строк повернення кредиту сплив 26 серпня 2009 року, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 22 071,36 грн. колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягає стягненню лише тіло кредиту в розмірі 4334,82 грн., оскільки позивач звернуся до суду в межах погоджених строків позовної давності.

Стосовно доводів апелянта про те, що наявність малолітньої дитини на утриманні у відповідача є необґрунтованою підставою для зменшення розміру пені, колегія суддів звертає увагу, що при визначенні розміру неустойки, пені суд першої інстанції вірно врахував положення ст. 551 ЦК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовому висновоку Верховного Суду України, викладений у постанові від 4 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14), згідно з яким ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують на законність та обґрунтованість рішення не впливають, колегія суддів, вважає апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 268 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кредитної Спілки «Перше кредитне товариство» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Р. Гаращенко

Судді Т. О. Невідома

А.А. Пікуль