Справа № 211/2404/20
Провадження № 2-з/211/24/20
У Х В А Л А

іменем України

30 червня 2020 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Папариги В.А.,

при секретарі Чернушкіній Г.В.,

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

встановив:

В провадженні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб Peugeot 407, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 28.10.2017 року, без фактичного його вилучення у відповідача. В обґрунтування заяви послався на те, що відповідач намагається уникнути відповідальність за вчинення ДТП. В разі задоволення позовних вимог, ОСОБА_3 доведеться сплатити не тільки матеріальну та моральну шкоду, та відшкодувати судові витрати. Отже, для уникнення ризиків порушення законних прав потерпілої у ДТП особи, ОСОБА_2 , на реальне та своєчасне виконання судового рішення по даній справі, є необхідність застосувати заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1ст. 153 ЦПК України, дана заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріли справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Згідно частин 1, 2статті 149 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частини 1,2статті 150 ЦПК України).

Пунктом 1 частини 1статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Пунктом 4Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»(далі Постанова) судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 4Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 N9, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою забезпечення позову є збереження матеріального об`єкта спору до вирішення справи в суді.

Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16 зроблено висновок, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Оцінюючи співмірність, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, відповідність заявленій вимозі, їхній меті, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Співмірність передбачає визначення судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії (ухвала Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 361/7573/19).

Так, предметом заявленого позову є стягнення недоплаченої відповідачем позивачу суми спричиненої дорожньо-транспортною пригодою матеріальної шкоди.

Дотримуючись вимог закону суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки до заяви не додано належних та допустимих доказів факту належності вказаного майна, на час подання відповідної заяви, відповідачу, що виключає можливість накладення арешту на зазначене майно.

Враховуючи викладене та норми законодавства, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову ґрунтується лише на необґрунтованих припущеннях та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151 -153 ЦПК України, суд,-

постановив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 30 червня 2020 року.

Суддя: В. А. Папарига