Справа № 444/2233/18 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/811/2104/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколота Т.І., Савуляк Р.В.

Секретар Фейір К.О.

З участю: представника позивача ОСОБА_1 Ю ОСОБА_2 , представника Малехівської сільської ради Лосин О.В., представника ОСОБА_3 -адвоката Панюри Н.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 444/2233/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 07 травня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_3 , третя особа - Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області, про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в :

27.07.2018 року позивач Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно-Підбірці 2 від 17 км+200 м до 20 км+544 м в адміністративних межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області для забезпечення функціонування залізничного транспорту в користуванні Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема, в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, в межах зазначених у цьому плані. 20.01.2017 року комісією в складі працівників залізниці під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 19 км + 935 м - 19 км + 948 м перегону Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів, де ширина смуги відведення залізниці згідно «Плану полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської області м. Київ, 1962» становить 20 м від осі головної колії знаходиться сітчастка огорожа, яка огороджує вищезгадану земельну ділянку. Дана сітчастка огорожа належить ОСОБА_3 . Площа перетину земельних ділянок становить 0,0195 га. Вказана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні ПАТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця». На думку позивача, відповідач самовільно без будь-яких правових підстав розмістила об`єкти нерухомого майна на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушила право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Вказують, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону. Той факт, що спірна земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» свідчить «План полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги» від 1962 року, який відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Стверджують, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року). Проте, всупереч зазначеному вище, земельна ділянка смуги відведення залізниці без попереднього її вилучення була самовільно зайнята відповідачем. Звернення залізниці з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у державну власність землі, яка вибула з її власності незаконно. А тому просять зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", а саме звільнити зайняту земельну ділянку в межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області на 19 км+ 935 м- 19 км+ 948 м. Також просять стягнути з відповідача в їх користь сплачений судовий збір.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії Львівська залізниця (далі АТ «УЗ» в особі РФ «ЛЗ»). В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим, висновки суду таким, що не відповідають зібраним у справі доказам. Звертає увагу, що предметом даного спору є усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, а тому судом не з`ясовано обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема розміщення спірної сітчастої огорожі на земельній ділянці Залізниці, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин справи. Судом проігноровано твердження позивача про те, що до 1959 року(наданий дозвіл на будівництво будинку) згідно Інвентарної картки обліку основних засобів на балансі Залізниці знаходиться верхня будова головної колії перегону Сапіжанка-Добротвір, яка була побудована у 1957 році, а отже смуга відведення Залізниці ще раніше до початку побудови вищезгаданого будинку була відведена згідно всіх норм законодавства чинного на той час. Підстави належності житлового будинку відповідачу не доводять обставин, що мають значення для справи, а саме у чиїй власності та на якій підставі перебуває земельна ділянка, що зайнята відповідачем, судом не встановлено до якої категорії земель належить ця земельна ділянка. Судом не дано належної правової оцінки доводам Залізниці із посиланням на відповідні норми законодавства, які регулюють спірні відносини, а саме щодо належності та допустимості Плану смуги відведення, як доказу підтвердження виникнення у Залізниці права користування спірною земельною ділянкою відповідно до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначає, що право Залізниці на земельну ділянку виникло до набрання чинності наведеного вище Закону, а тому відповідно до норм законодавства, яке існувало, при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення , які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі. Право Залізниці на спірну земельну ділянку виникло у 1957 році з моменту побудови залізничної колії та складання Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці у 1962 році та на цей момент реєстрація права земельної ділянки не передбачалася. Спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні АТ «Українська залізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця». Відтак , вищезгаданий план, на думку апелянта, є одним з доказів, виникнення в Залізниці відповідно до законодавства права постійного користування спірною земельною ділянкою. Положеннями Земельного кодексу України та Законів України «Про транспорт» і «Про залізничний транспорт» встановлено, що всі землі під залізничним полотном та його облаштуванням, спорудами та ін.. є землями залізничного транспорту , тому землями залізниць слід вважати всі земельні ділянки , надані залізниці , а не тільки земельні ділянки, які прилягають до залізничного полотна. Отже правовий статус земель залізничного транспорту визначений Законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до Закону. Звертає увагу, на правові позиції Верховного Суду ,які відповідно до ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню. Крім цього, вважає безпідставним застосування судом для вирішення даного спору статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, адже матеріали справи не містять жодних доказів користування відповідачем спірною земельною ділянкою, а отже відповідач не могла володіти цією землею і розпоряджатись нею як своїм майном. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) на апеляційну скаргу АТ «УЗ» від імені якої діє РФ «ЛЗ» від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог представником Малехівської сільської ради О.Лосин надано Відзив на апеляційну скаргу (далі Відзив).

У Відзиві представник сільської Ради зазначає, що викладені у апеляційній скарзі доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у даній справі.

Зазначає, що згідно Витягу з погосподарської книги Малехівської сільської ради від 06.09.2018 року № 1145/02-19 за домогосподарством по АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 відповідно до погосподарського обліку 1974-1976 року обліковується 0,21 га землі та житловий будинок 1962 року забудови.

З Довідки Малехівської сільської ради від 06.09.2018 року № 1146/02-19 вбачається, що згідно книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради, за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0,0700 га сплачено земельний податок до 2009 року. З 2010 року земельний податок не сплачувався, оскільки землекористувач звільнений від сплати земельного податку як пенсіонер.

Із викопіювання із інвентаризаційної карти с.Малехів 1972 року, зображена спірна земельна ділянка, яка на даний час перебуває у користуванні відповідача.

Відповідно до викопіювання з генерального плану с.Малехів 1990 року, 2008 року вказана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с.Малехів та примикає до дороги по

АДРЕСА_3 Малехів перебуває на балансі сільської ради та обслуговується за її кошти, що підтверджується довідкою Малехівської сільської ради від 06.09.2018 року № 1148/02-13.

Не погоджується з доводами позивача щодо належності та допустимості Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 11+106м до км 20+534 розробленого у 1962 році як доказу підтвердження виникнення у Залізниці права користування спірною земельною ділянкою. Вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що наявний у позивача План полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги за 1962 рік не є належним та достовірним доказом, а лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування, однак цього зроблено не було.

Заперечує інші доводи апеляційної скарги та погоджується із рішенням суду, яке вважає законним і обґрунтованим. При поданні Відзиву керується практикою Верховного Суду, зокрема, посилається на Постанову Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі 914/1420/18.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Панюри Н.Ф., заперечення на апеляційну скаргу представника Малехівської сільської ради О.Лосин, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Позивач по справі АТ «УЗ» в особі РФ «ЛЗ» зазначає про порушення права залізниці на користування земельною ділянкою у АДРЕСА_1 , де відповідач ОСОБА_3 без будь-яких правових підстав самовільно зайняла земельну ділянку, що належить до земель транспорту та знаходиться у смузі відведення залізниці, що підтверджується Актом обстеження земельної ділянки від 20.01.2017 року.

Згідно Акту обстеження земельної ділянки від 20.01.2017 року, складеного працівниками Кам`янка-Бузької дистанції колії встановлено, що на 19 км+935м- 19км+948 м перегону Рудно-Підбірці за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці на відстані 5м знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує земельну присадибну ділянку по АДРЕСА_1 .

Ширина земельної ділянки залізниці на 19км +935м- 19км +948м за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії згідно плану границь полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської з.д. від км 11+106 до км 20+534 м.Київ,1962р. на перегоні Рудно-Підбірці становить 20 м. (а.с. 18).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 ДТГО «ЛЗ» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямом Рудно-Підбірці2 від 17км+200м до 20км+544м в адміністративних межах с.Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області для забезпечення функціонування залізничного транспорту в користуванні АТ «УЗ» в особі РФ «ЛЗ», де перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема,в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області в межах зазначених у плані.

Зазначає, що той факт, що спірна земельна ділянка належить залізниці та відноситься до земель транспорту підтверджується Планом полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги від 1962 року та відповідно до ст.17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян чи юридичних осіб.

Позивач зазначає, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с.Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання Державного акту не передбачалися, землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Потанова ЦИК СССР від 15.12.1928 року).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із рішенням суду першої інстанції та зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог РФ «ЛЗ» в особі АТ «УЗ» суд першої інстанції, детально аналізуючи правові норми щодо земель транспорту, виходячи із норм Земельного кодексу України, прийняв законне та обґрунтоване рішення. Правовий аналіз ст.. 68 Земельного кодексу України, ст..6 Закону України «Про залізничний транспорт» та ст.. 23 Закону України «Про транспорт» дає підстави для висновку про те, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений Законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до Закону.

Відповідно до частини 1 ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визнаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».

За ч.1 ст. 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями ст.. 68 Земельного кодексу України встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Відповідно до ч.1 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту ( пункт «б» частини четвертої ст.. 84 ЗК).

Наведені вище положення законів та Висновки суду не звільняють позивача від доказування того, що спірна земельна ділянка належить саме до земель залізничного транспорту, чого у даному спорі, з урахуванням встановлених судами обставин та досліджених доказів, залізницею зроблено не було.

Зокрема, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам залізниці щодо належності та допустимості Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 11+106м до км 20+534 м розробленого у 1962 році як доказу підтвердження виникнення у Залізниці права користування спірною земельною ділянкою.

Відповідно до п.10 Положення про землі надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933 року, який регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством союзних республік; частина четверта діючого на той час Земельного кодексу УРСР, затвердженого постановою ВЦВК від 29.11.1922 року (із змінами та доповненнями від 27.06.1927року), яка передбачала обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам право підтверджуючих документів на землю, суд першої інстанції вірно прописав, що наявний у позивача План полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги 1962 року (далі План) є лише одним із документів містобудівної документації, який був підставою для подальших дій для належного оформлення землекористування, однак зазначене питання не було доведено до належного закінчення.

Відповідно до пункту 10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07 лютого 1933 року оформлення прав на землі транспорту, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів проводиться в порядку, встановленому законодавством.

Діючим на той час Земельним кодексом УРСР,затвердженим постановою ВЦВК від 29 листопада 1922 року (із змінами та доповненнями від 27 лютого 1927 року) передбачалося обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам право підтверджуючих документів на землю.

Вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць з урахуванням дії нормативно- правових актів у часі визначено «Инструкцией о нормах и порядке отвода земель для железних дорог и использование полоси отвода» затвердженої Мінстерством шляхів сполучення СРСР 01 листопада 1955 року, яка була діючою станом на 1962 рік.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають висновкам Господарського суду Львівської області, Західного апеляційного господарського суду та Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2019 року ( справа № 914/420/.

Із поданого Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці 1962 року не встановлено, що саме смуга відведення в 20 метрів та саме в цьому місці, що огороджена ОСОБА_3 сітчастою огорожею територіально належить землям залізниці.

Смуга відведення-це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо ( частина 6 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Розміри та внутрішня структура земельних ділянок лінійної частини залізничного транспорту визначаються відповідно до СН 468-74 «Норми відведення земель для залізниць» затверджених Держбудом СРСР 19 грудня 1974 року.

Норми встановлюють ширину смуг земель, які відводяться для залізниць колії 1520мм загальної мережі і колії 1520 і 750мм зовнішніх під`їздних шляхів промислових сільськогосподарських і лісозаготівельних підприємств. Ширина смуги відведення визначається в залежності від висоти насипу для залізниць колії 1520мм і 750 мм.

Акт комісії від 20.01.2017 року не може бути достовірним доказом захоплення земельної ділянки залізної дороги гр.. ОСОБА_3 , оскільки цей акт складений без участі відповідачів, а отже є одностороннім, таким, що не може підтверджувати факт правомірності користування спірною земельною ділянкою позивачем та її розміри.

Отже, вказані документи не є доказами, які достовірно свідчать про те, що смуга відведення, яка перебуває у користуванні АТ «УЗ» має перетин (накладення) із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3 . На зазначене звертається увага у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року, справа № 466/6683/14-ц, провадження № 61-37097св/18.

Відповідно до ст.. 189 ЗК самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким органом на час складання Акту обстеження від 20.01.2017 року відповідно до п.1 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України № 459/2011 від 13.04.2011 року була Державна інспекція сільського господарства України, яка є центральним органом виконавчої влади, діяльність цього органу спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (далі Державна інспекція).

Позивачем по справі не надано Акту, що контролюючий орган та інші зацікавлені особи були залучені до проведення обстеження, обмірів земель ДТГО «ЛЗ» на ділянці Рудно-Підбірці в адміністративних межах с.Малехів Жовківського району Львівської області.

Згідно із ч.1 ст. 116 ЗК громадяни та інші юридичні особи набувають право власності та права на користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_3 є належним землекористувачем спірної земельної ділянки. З довідки Малехівської сільської ради від 06.09.2018 року № 1147/02-19 встановлено, що відповідно до поземельного обліку с.Малехів за домогосподарством по АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка площею ),0700га цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На земельній ділянці розташований житловий будинок.

Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК якщо житловий будинок,будівля або споруда розташовані на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22045621 від 03.03.2009 року ОСОБА_3 є власником 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Із реєстраційного посвідчення ЛМБТІ від 12.06.1989 року № 1712 вбачається, що 2/3 житлового будинку по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 на підставі Договору дарування житлового будинку від 05.06.1989 року посвідченого секретарем виконкому Дублянської міської Ради народних депутатів Нестерівського району Львівської області.

Із матеріалів справи встановлено, що дозвіл на будівництво житлового будинку у якому проживає ОСОБА_3 та який розташований на спірній земельній ділянці надано 21.09.1959 року виконкомом Нестерівської районної ради депутатів трудящих Львівської області на прізвище ОСОБА_5 .

Із Акту від 20.09.1959 року про передачу і виконання границь земельної ділянки під індивідуальну будову ОСОБА_5 в с.Малехів встановлено, що цього числа перенесено в натуру границі присадибної ділянки площею 0,07 га, яка знаходиться в постійному користуванні ОСОБА_5 , що виділено під будову та затверджено виконкомом Малехівської сільської ради для користування цією ділянкою.

Згідно Витягу з погосподарських книг Малехівської сільської ради від 06.09.2018 року № 1145/02-19 за домогосподарством по АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 відповідно до по господарського обліку 1974-1976 років обліковується 0,21 га землі та житловий будинок 1962 року забудови.

З довідки Малехівської сільської ради від 06.09.2018 року № 1146/02-19 вбачається, що згідно книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради, за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0,0700 га сплачено земельний податок до 2009 року. З 2010 року земельний податок не сплачувався, оскільки землекористувач звільнений від сплати земельного податку як пенсіонер. Платіжні документи про сплату земельного податку є у матеріалах справи.

Згідно викопіювання з інвентаризаційної карти с.Малехів 1972 року спірна земельна ділянка на даний час перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до викопіювання з генерального плану с.Малехів 1990р, 2008 року вказана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с.Малехів та примикає до дороги по

АДРЕСА_3 перебуває на балансі сільської ради та обслуговується за її кошти, що підтверджується довідкою Малехівської сільської ради від 06.09.2018 року № 1148/02-13.

Із вище наведеного, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка перебуває та закріплена за домогосподарством по АДРЕСА_1 ще до побудови залізної дороги 1962 року та ніколи не відносилася до земель транспорту.

Суд звертає увагу, що при комісійному обстеженні спірної земельної ділянки позивач керувався технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «ЛЗ» загальною площею 17,1368га в адміністративних межах с.Малехів . Однак, позивачем додано до позову копії податкових декларацій з плати за землю, згідно яких за ДТГО «ЛЗ» по Малехівській сільській раді рахується земельна ділянка площею 14,2 га.

З наведеного вбачається, що різниця в площі земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивача на території Малехівської сільської ради становить до 3-х га.

Враховуючи те, що позивачем без жодних на те правових підстав зроблено висновок про самовільне зайняття відповідачем земельної ділянки, не надано належних та достовірних доказів про порушення права на землекористування, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Окрім цього, заявляючи позовну вимогу про усунення перешкод користування спірною земельною ділянкою, позивач припустився неефективного захисту свого права. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними. З приводу зазначеного дано роз`яснення Верховним Судом у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс/18.

Згідно приписів ст..1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі відмови у позові- на позивача.

Керуючись ст. ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 липня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк