головуючий у суді І інстанції Писанець В.А.
провадження № 22-ц/824/1726/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенко Юлії Артурівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «РБК-Україна» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 07 год. 55 хв. на Інтернет-сторінці за електронним посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2» було опубліковано статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3», зокрема наступного змісту: «… ОСОБА_2 сбежал, но правоохранители попытались достать ряд посредников коррупционной схемы. Одним из них оказался ОСОБА_1 , которому была отведена роль организатора преступного синдиката …».

Позивач вважає, що інформація розповсюджена товариством з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію.

Звернувшись до суду, позивач просить визнати недостовірною наступну інформацію, яка була розміщена ТОВ «РБК-Україна» ІНФОРМАЦІЯ_1 о 07 год. 55 хв., автор - ОСОБА_3 , на веб-сайті видавництва « РБК -Україна», у розділі DAILY під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », (інтернет посилання: ІНФОРМАЦІЯ_2), а саме: «… ОСОБА_1 , которому была отведена роль организатора преступного синдиката …».

Зокрема, на зазначеному сайті і розміщена та інформація, яку позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, оскільки зазначена інформація розповсюджена відносно нього є неправдивою, образливою, оскільки принижує його ділову репутацію, звинувачуючи його в організації злочинного синдикату. Крім того, зазначена інформація, була поширена серед необмеженого кола людей, що додатково спричинило позивачу моральну шкоду його діловій репутації, яку він оцінює у розмірі 1 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 .

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Іщенко Ю.А. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ТОВ «РБК-Україна» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суд неправильно встановив обставини які мають значення для справи. Висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи, судом було неправильно застосовано норму матеріального права, що виразилося у невірному тлумаченні частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» щодо оціночного судження та у незастосуванні закону, якій підлягав застосуванню.

А також, апеляційна скарга мотивована тим, що:

оприлюднення інформації такого змісту: «.. ОСОБА_1 , которому был отведена роль организатора преступного синдиката...» є завідомо протиправним: з боку відповідача, та мало на меті створити хибну суспільну думку про завідому винуватість ОСОБА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень. Ці дії відповідача виразились у завідомо неправдивих висловлюваннях та є лише припущеннями, які не підкріплені жодними доказами;

відповідач міг ми бути звільненим від відповідальності за поширення інформації, якщо б вказав, що він передрукував статтю у відповідного інтернет-видання тощо, тобто зробив офіційне посилання на інший засіб масової інформації. Однак, детальний аналіз статті свідчить про те, що відповідач не передрукував зміст даної статті з інших статей та не здійснив будь-якого офіційного посилання на будь-які інші статті (інші ЗМІ);

наведені у статті твердження не є оціночними судженням, оскільки такі дані можна перевірити на предмет їх відповідності дійсним обставинам справи та спростувати. Крім того, ці твердження вказують на факти, які взагалі не існували, і встановлення даних фактів можливо лише в обвинувальному вироку суду, який в установленому законом порядку, набрав законної сили;

оприлюднення вищевказаної інформації в контексті зазначеної статті, не може вважатися оціночним судженням;

в діях відповідача є юридичний склад правопорушення, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Представник ТОВ «РБК-Україна» - адвокат Братківський К.С. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2019 року залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Повідомлення негативних відомостей про фізичну або юридичну особу не підпадає під поняття «недостовірна інформація», а є лише критикою цієї діяльності.

В § 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року і є джерелом права в Україні встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів держави незалежно від кордонів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи.

Більше того, «сама стаття 10 Європейської конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності», - що зазначено у рішенні ЄСПЛ від 06 вересня 2005 року «Салов проти України» (заява № 65518/01).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 07-55 год. на Інтернет-сторінці за електронним посиланням:

«ІНФОРМАЦІЯ_4»

було опубліковано статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3», зокрема наступного змісту: «… ОСОБА_2 сбежал, но правоохранители попытались достать ряд посредников коррупционной схемы. Одним из них оказался ОСОБА_1 , которому была отведена роль организатора преступного синдиката …».

Позивач вважає, що інформація розповсюджена товариством з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію.

Позивач звертає увагу та вважає, що своїми діями відповідач охарактеризував позивача як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей. Така позиція, на думку позивача порочить його честь, гідність та ділову репутацію, порушує його особисті немайнові права, до яких Конституцією України передбачено обов`язок ставитись з повагою, обґрунтовується тим, що жодній нормальній цивілізованій людині неприємно чути (дізнаватись) про себе безпідставні звинувачення з точки зору моралі та порядності.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши надані представником позивача роздруківки із сторінки в мережі Інтернет, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані докази не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити.

У зв`язку з цим, колегія апеляційного суду вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме, що: оспорювана інформація була розповсюджена у спосіб, який був зазначений у позовній заяві; оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача; поширена інформація є недостовірною, та погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яке полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Разом з тим, враховуючи, що позивачем не надано доказів, що підтверджують завдання йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 грн обґрунтовано не задоволено судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX.

Відповідно до пункту 12 цього Закону розділ ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину».

Керуючись статтями 362, 367, 369, 376, 381-384 ЦПК України та пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенко Юлії Артурівни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття, з урахуванням пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09 липня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар