КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/4777/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро» про скасування рішення та запису про реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд скасувати рішення Державного реєстратора Тарасенка І.М., КП «Реєстраційне бюро» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 46214342 щодо державної реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно всі записи про право власності АТ «Укрсоцбанк» на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно всі записи про право власності ОСОБА_1 на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею (позивачем) та ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», було укладено Договір про іпотечний кредит №МRTG - 84 від 26.01.2007 року.

На забезпечення виконання умов Кредитного договору між сторонами було укладено іпотечний договір №МRNG - 84/8 від 26.01.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.В. за №120. За умовами Іпотечного договору (п.2.1.) предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що 04 квітня 2019 року звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куби Ю.В. з метою отримання інформації про можливість встановлення системи «Маячок» щодо її нерухомого майна, оскільки неодноразово чула зі ЗМІ про протиправні дії банків щодо перереєстрації майна. Одночасно нотаріус запропонував перевірити стан її нерухомого майна та надати Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отримавши відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачка виявила, що без її відома 27.03.2019 року Державним реєстратором Тарасенком І.М. КП "Реєстраційне бюро" м. Київ було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 46214342 (номер запису про право власності 30937137 від 29.03.2019 року) яким була здійснена реєстрація права власності відповідача на предмет іпотеки.

Позивачка зазначала, що реєстрація права власності відповідача на предмет іпотеки, яка здійснена Державним реєстратором Тарасенком І.М. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 46214342 (номер запису про право власності 30937137 від 29.03.2019 року) є протиправною, незаконною та такою, що порушує її конституційне право, передбачене ч.3 ст.47 Конституції України.

Вказувала, що виходячи з умов кредитного договору, на відносини які виникли між нею та відповідачем розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Позивачка звертала увагу, що будь якого іншого нерухомого майна у власності/користуванні, окрім вищезазначеної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у неї немає та не було, і дане нерухоме майно є єдиним її житлом.

Крім того, позивачка вказувала на те, що будь які-відомості про інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки, яка є істотною обставиною в силу вищевказаних норм, а також роз`яснень Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, відсутні (немає ні експертної оцінки предмету іпотеки, ні будь якого доказу, яким би даних факт посвідчувався).

07.10.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача Фоміна Т. Л. на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що дійсно 26.01.2007 року ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», уклали Іпотечний договір №МRTG-84/8, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання Іпотекодавець передає в іпотеку належне їй на праві власності майно. У зв`язку із неналежним виконанням обов`язків за Кредитним договором, ігноруванням вимог про усунення порушень, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» скористалося своїм правом у порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку» та задовольнило свої вимоги кредитора/іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору в позасудовому порядку через звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, а саме, на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до Іпотечного договору: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» як заставодавець (іпотекодержатель) за своїм вибором звертає стягнення на Предмет застави (іпотеки) в один із наступних способів, зокрема, шляхом переходу до заставодержателя права власності на предмет застави (Іпотеки) в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідач зазначає, що підписанням вищезазначеного Іпотечного договору Позивач засвідчила, що вона надає Банку згоду на прийняття норм одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет застави (іпотеки) до Банку (п.9.3.1. Іпотечного договору). За наведених обставин відповідач стверджував, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач підписуючи Іпотечний договір, погодив всі умови, які викладені в Іпотечному договорі; підтвердив свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю Предмета іпотеки відповідно до умов Іпотечного договору та вимог чинного законодавства. У зв`язку з грубим порушенням Позивачем умов Кредитного договору у Іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки у досудовому порядку. З урахуванням наведених положень законодавчих актів та умов Іпотечного договору, АТ «Укрсоцбанк» звернулося до Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» державного реєстратора Тарасенко Ігоря Миколайовича з метою набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. При цьому, відповідач просить звернути увагу на те, що АТ «Укрсоцбанк» з метою виконання вимог означених законодавчих актів надало КП «Реєстраційне бюро» державному реєстратору Тарасенко І.М. копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, надісланого 04.06.2018 року рекомендованим листом. Так як право власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем було зареєстровано 27.03.2019 року, процедура та строки, визначені для цього законом, АТ «Укрсоцбанк» та КП «Реєстраційне бюро» державний реєстратор Тарасенко І.М., дотримані у повному обсязі. Таким чином, АТ «Укрсоцбанк» було у повній мірі дотримані положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ЗУ «Про іпотеку».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року позов задоволено частково. Рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46214342 (номер запису про право власності 30937137 від 29.03.2019 року), на підставі якого було внесено запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк» скасовано. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з АТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1152 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог та ухвалення нового, яким у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позову, суд першої інстанції виходив з того, що виключення та поновлення прав на нерухоме майно здійснюється державним реєстратором на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора щодо вчинення реєстраційної дії.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 26 січня 2007 року між ТОВ «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №MRTG-84 на суму 190 851 доларів США зі сплатою 12% річних строком на 20 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 26 січня 2027 року. Кредит наданий для придбання квартири АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання умов договору іпотечного кредиту між ТОВ «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 26 січня 2007 року укладено іпотечний договір №MRTG-84/S, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником ТОВ «УніКредит Банк», що визнається та не оспорюється учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 5 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону «Про іпотеку»).

Відповідно до положень статті 9 іпотечного договору, звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому законодавством України (в тому числі ст.37 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору; продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством України (в тому числі ст.38 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього Договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених цим Договором. За рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку, зокрема, шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець цим Договором підтверджує свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю Предмету іпотеки. При цьому різниця між вартістю Предмету іпотеки (визначеною на підставі експертної оцінки предмету іпотеки та/або на підставі зафіксованої в цьому договорі оцінки предмету іпотеки сторонами) та фактичною сумою заборгованості Іпотекодавця перед Іпотекодержателем на дату прийнята Іпотекодержателем одностороннього рішення про придбання предмету іпотеки у власність підлягає відшкодуванню іпотекодавцю. Підписанням цього Договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Іпотекодержателя (придбання Предмету іпотеки у власність) у випадку виникнення у Іпотекодержателя права звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору та вимог чинного законодавства України. Іпотекодавець підписанням цього Договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору та письмового рішення Іпотекодержателя про придбання Предмету іпотеки у власність, для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки не вимагається. Цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя про придбання Предмету іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на Предмет іпотеки переходить до Іпотекодержателя з дати прийняття ним письмового рішення про придбання Предмету іпотеки у власність. Письмові повідомлення Іпотекодержателя Іпотекодавцю друкуються та підписуються уповноваженими особами Іпотекодержателя і надсилаються Іпотекодавцю телефаксом, кур`єром, або поштою.

За приписами ч.1 ст.35 Закону №ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 27.03.2019 року державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Тарасенко І. М. на підставі договору іпотеки, повідомлення здійснив державну реєстрацію права приватної власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідачем було здійснено дії щодо набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

За статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вірно зазначив суд, аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п.2 ч.1 статті 263 ЦК України).

Встановлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Так як Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

А тому визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За пунктом 4 Закону №1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до ч.3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.2 статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

З підписанням іпотечного застереження сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Проте, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Таким чином, у КП «Реєстраційне бюро» були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Уксоцбанк» з огляду на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 119,8 кв. м та яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору про іпотечний кредит від 26 січня 2007 року за №MRNG-84, укладеного в іноземній валюті. .

Суд першої інстанції віно вважав, що не вбачає за необхідне досліджувати докази відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що під час вчинення реєстраційних дій, державним реєстратором було отримано всі необхідні документи для проведення реєстраційної дії, оскільки позивачем не оскаржуються дії державного реєстратора щодо проведення державної реєстрації, в даному випадку предметом спору є скасування рішення державного реєстратора щодо порушення його прав, встановлених Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Крім того, висновок суду щодо правомірних або неправомірних дій державного реєстратора не матиме значення про те, що спірна квартира не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

При цьому, суд застосував практику Європейського суд з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Також, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з предмету позовних вимог, позивачем окремо пред`явлено вимоги до відповідача про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно всі записи про право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; та поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно всі записи про право власності ОСОБА_1 на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

За п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Згідно з п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» інший правонабувач - це орендар, концесіонер, приватний партнер, суб`єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом).

Так, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав або нотаріусу, заяву та рішення суду, що набрало законної сили. Скасування запису здійснюється у строк що не перевищує 2 години з часу реєстрації відповідної заяви в Державному реєстрі прав.

За п.54 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №1141 від 26 жовтня 2011 року, скасування записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у скасуванні відповідних записів.

У разі скасування рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав у такому Реєстрі проводиться редагування відповідного запису з метою приведення його у стан, що існував до прийняття такого рішення та проведення відповідних реєстраційних дій.

Отже, вирішення питання про виключення та поновлення записів про вчинення нотаріальних дій залежить, зокрема, від вирішення питання про скасування реєстраційної дії.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно всі записи про право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на спірну квартиру та поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно всі записи про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не підлягали до задоволення, оскільки виключення та поновлення прав на нерухоме майно здійснюються державним реєстратором на підставі наявності рішення суду скасування рішення державного реєстратора щодо вчинення реєстраційної дії.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: