"01" червня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
Головуючої судді Гончарука В. П.
з секретарем Гриценко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 3 794 457,00 грн., 3% річних в розмірі 259 790,36 грн. втрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. а також стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 надано у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 132 500 (сто тридцять дві тисячі п`ятсот) доларів США, 13 515 (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятнадцять) Євро та 116 000 (сто шістнадцять тисяч) гривень, 00 копійок, що сумарно за офіційним курсом НБУ на дату подачі даної позовної заяви (1 долар США становить 24,96 гривень, 1 Євро становить 27,47 гривень) становить еквівалент 3 794 457 (три мільйона сімсот дев`яносто чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень 00 копійок, про що свідчать 21 боргова розписка, які були власноруч написані та підписані Відповідачем в присутності свідків.
Всі боргові розписки, що підписані Відповідачем, містять зокрема: сторони зобов`язання (Позикодавець та Позичальник), грошова сума, яка передається в присутності свідків, що підтверджується їх підписами та особистий підпис позичальника, тобто розписки є документами, що підтверджують факт вчинення правочину між Позивачем та Відповідачем, а також отримання останнім г:оштів, тобто наявний факт укладення договору позики.
Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, а боргові розписки свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.
Оскільки до цього часу Позичальник не повернув Позикодавцеві позику, Позикодавцеві доводиться звертатися до Суду для захисту свого порушеного права.
Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат стягувана від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати від боржника за користування ним коштами, належними до сплати стягувачеві). Беручи до уваги, що борг надавався у іноземній валюті і по своїй фінансовій природі надані кошти в іноземній валюті є захищеними від інфляційних процесів, на суму боргу нараховується 3 % річних, як плата боржника за користування ним коштами, належними до сплати стягувачеві та дана сума входить до складу грошового зобов`язання, яке покладається на боржника (Відповідача).
11 вересня 2019 року Позивач направив на адресу Відповідача цінний лист з описом вкладення, в якому містилася вимога про оплату позики, але до цього часу позичальник не повернув позикодавцеві позику, що змусило Позивача для відновлення свого порушеного права звернутися до суду.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження у даній справ та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. В разі неявки відповідача до суду просив розглянути справу в заочному порядку.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Будь-яких заяв клопотань зі сторони відповідача на адресу Дніпровського районного суду м. Києва не надходило.
Процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.
Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписок відповідач ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_1 отримав в борг кошти у розмірі 132 500 (сто тридцять дві тисячі п`ятсот) доларів США, 13 515 (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятнадцять) Євро та 116 000 (сто шістнадцять тисяч) гривень, 00 копійок, що сумарно за офіційним курсом НБУ на дату подачі даної позовної заяви (1 долар США становить 24,96 гривень, 1 Євро становить 27,47 гривень) становить еквівалент 3 794 457 (три мільйона сімсот дев`яносто чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень 00 копійок, про що свідчать 21 боргова розписка, які були власноруч написані та підписані Відповідачем в присутності свідків. (а.с. 18-38)
Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 11 вересня 2019 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення позики у розмірі у розмірі 132 500 (сто тридцять дві тисячі п`ятсот) доларів США, 13 515 (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятнадцять) Євро та 116 000 (сто шістнадцять тисяч) гривень, 00 копійок, однак станом на дату звернення до суду з даним позовом зазначена вимога виконана не була та проігнорована відповідачем.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договорами позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики у розмірі 132 500 (сто тридцять дві тисячі п`ятсот) доларів США, 13 515 (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятнадцять) Євро та 116 000 (сто шістнадцять тисяч) гривень, 00 копійок, що сумарно за офіційним курсом НБУ на дату подачі даної позовної заяви становить 3 794 457 (три мільйона сімсот дев`яносто чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім) гривень 00 копійок, підлягає задоволенню повністю, оскільки відповідачем сума боргу по розпискам повернута не була.
Також, слід зазначити, що приписами ст. 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Враховуючи вищенаведені положення законодавства, зважаючи на те, що обставини щодо не виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а також виходячи з розрахунку трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов`язання, суд вважає, що вимоги позивача про сплату трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості по сплаті позики, передбачених ст. 625 ЦК України, підлягають також задоволенню в розмірі 259 790,36 грн.
Разом з тим, відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)
Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.
Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).
Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Судом встановлено, що під час розгляду справи за даним позовом позивач не надав повний та почасовий розрахунок витрат понесених позивачем за виконання правничої допомоги, акту прйому-передачі виконаних послуг по договору про надання правової допомоги, а також не надано квитанцію про сплату позивачем витрат на правничу допомогу.
Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.
На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 9 605 гривень 00 копійок кожному.
Керуючись ст.ст. 525, 526, 552, 625, 1046-1050 ЦК України, та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273,280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в розмірі 4 054 247 (чотири мільйона п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок сім) грн. 36 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. 00 коп.
В решті задоволення позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складено 01 червня 2020 року.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ).
Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ).
Суддя: