Житомирський апеляційний суд
Справа №279/617/20 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 26 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 279/617/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР Кредит Фінанс" про визнання недійсним кредитного договору

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР Кредит Фінанс" на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 квітня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Шульги О.М. в м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір № 0041-6218 від 08.06.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.06.2018 року між ним та відповідачем ТОВ "УКР Кредит Фінанс" було укладено кредитний договір №0041-6218, за умовами якого, відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредитодавець надає позичальникові в кредит грошові кошти в сумі 1700 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позивальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитором проценти за користування кредитом.

Поряд з цим згідно з п.1.2 вказаного договору кредит надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту кредитодавця (https://credstkasa.com.ua), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно по п.1.3 кредитного договору строк дії договору становить 14 днів, кредит має бути повернутий згідно графіку платежів (додаток 1 до договору) до 21.06.2018 року.

Також згідно з п.1.4 кредитного договору, вказаний договір є укладеним з моменту підписання сторонами та набуває чинності з моменту перерахування суми кредиту на поточний банківський рахунок, до якого емітована (прив`язана) платіжна картка, вказана позичальником для укладення договору.

Відповідно до п.1.5. кредитного договору діє акційна пропозиція, згідно якої протягом строку кредиту, встановленого пунктом 1.3 договору, розмір процентів складає 0,001% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування суми кредиту позичальнику до закінчення визначеного договором строку, на який надається кредит. Річна відсоткова ставка складає 0,365%.

Позивач вважає укладений кредитний договір таким, що порушує ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично працівники ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» при видачі кредиту не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та ризиками, так як позичальник ніде про це не ставив свій підпис.

Позичальнику не була надана інформація щодо наданих фінансових послуг. Відсутнє будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення його з такою інформацією та взагалі з усіма умовами кредитного договору. Позивач не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити недоліки та оцінити всі можливі ризики та збитки.

Крім того, у п. 1.6. договору кредиту встановлено, що за весь час прострочення сплачується до 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення. Отже сума компенсації становить більше 50%, що в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою та є підставою для визнання цього пункту договору недійсним.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним п. 1.6 кредитного договору № 0041-6218 від 08.06.2018 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі, ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», просить рішення в частині визнання недійсним п. 1.6. договору кредиту скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову. Рішення в цій частині вважає таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач здійснював нарахування процентів за вказаним пунктом договору виключно в рамках закону. А закріплення у договорі верхньої межі пені жодним чином не суперечить закону. Відповідач вказує, що визначення розрахунку заборгованості (пені) із застосуванням відсоткової ставки (2% в день) здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором. В той же час п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає сукупну суму неустойки (пені, штрафів), яку відповідач може нарахувати позивачу від суми кредиту, що одержаний позивачем за кредитним договором. Оскільки сума кредиту становить 1700грн., то 50% від суми кредиту становить 850 грн, що і є сумою пені, що може вимагати відповідач від позивача відповідно до законодавства, зокрема п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд першої інстанції не перевірив яку суму пені було нараховано відповідачем за договором, а здійснив припущення, що дана сума становить більше 50% вартості кредиту, що не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

У договорах з участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 08.06.2018 року між позивачем та відповідачем за допомогою веб-сайту ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» шляхом ідентифікації позивача та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором укладено кредитний договір №0041-6218.

Відповідно до умов цього договору позивачу було надано кредитні кошти у сумі 1700 гривень строком на 14 днів, тобто до 21.06.2018 року, з виплатою процентів розмір яких складає 0,001% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, які нараховуються з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення визначеного Договором строку, на який надається кредит. Річна відсоткова ставка складає 0,365%.

Позивач не заперечує, що кредит в розмірі 1700 гривень отримав шляхом безготівкового перерахування на особистий рахунок.

Відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до оспорюваного кредитного договору від 08.06.2018 року, та згідно п.4 його невід`ємною частиною, сукупна вартість кредиту складає 100.014% від суми кредиту (у процентному виразі) або 1700.24 гривень та включає в себе проценти за користування кредитом 0.014% від суми кредиту (у процентному виразі) або 0.24 гривень (у грошовому виразі). Річна відсоткова ставка становить 0,365% річних.

Згідно п. 1.6 кредитного договору у разі неповернення у строк суми кредиту кредитодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити включно до 2 % від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення.

Згідно з пунктом 3.2 кредитного договору, якщо позичальник здійснив прострочення погашення заборгованості за кредитом, то за період з терміну погашення по фактичну дату погашення заборгованості (зарахування на поточний рахунок кредитодавця), включно, позичальнику може бути нарахована сума згідно з пунктом 1.6. цього договору. Нарахування і сплата проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Закон України від 12.05.1991 року № 1033-ХІІ "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів (преамбула цього Закону).

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 1 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Отже, аналіз наведених положень кредитного договору від 08.06.2018 №0041-6218 та норм законодавства, чинних на момент його укладення, дає підстави для висновку, що оспорений кредитний договір був укладений із ОСОБА_1 як зі споживачем у розумінні Закону України № 1033-ХІІ, тобто як із фізичною особою, яка отримала відповідний кредит для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з його підприємницькою діяльністю.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1.6. оспорюваного договору у разі, якщо позичальник не повернув суму кредиту у строк, встановлений пунктом 1.3 договору, за весь час прострочення, включаючи день погашення кредиту, кредитодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити включно до 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 3.2 договору якщо позичальник здійснив прострочення погашення заборгованості за кредитом, то за період з терміну погашення по фактичну дату погашення заборгованості (зарахування на поточний рахунок кредитодавця), включно, позичальнику може бути нарахована сума згідно п. 1.6. цього договору. Нарахування і сплата проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Таким чином, з огляду на положення ч. 2 ст. 549 ЦК України у п. 1.6 оспорюваного договору закріплено правила нарахування та погашення неустойки у формі пені. Розмір пені встановлено в сумі до 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду в тому, що вказана вище умова договору є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, внаслідок чого на позивача може бути покладено обов`язок щодо сплати 730 % відсотків (2% х365дн) від суми неповернутого кредиту та/або несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту та/або процентів. Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами.

Прийшовши до такого переконання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання даного пункту договору недійсним.

По суті аналогічні висновки викладені Верховним Судом у його постанові від 27 січня 2020 року (справа № 754/6091/18).

Посилання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не перевірив яку суму пені було нараховано відповідачем за договором, а здійснив припущення, що дана сума становить більше 50% вартості кредиту, не може бути враховано, оскільки, умова договору про нарахування пені у розмірі до 2 % є несправедливою через те, що всупереч принципу добросовісності, породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, внаслідок чого на позивача може бути покладено обов`язок щодо сплати 730 % відсотків від суми неповернутого кредиту та (або) несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту та (або) процентів. Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. Розрахунок заборгованості, здійснений відповідачем, з якого вбачається, що розмір нарахованої пені не перевищує 50 % вартості послуги, не підтверджує законність закріплення в оспорюваному договорі такого розміру пені, що є непропорційно великою сумою компенсації за невиконання (прострочення) виконання зобов`язань позичальником.

Інші доводи апеляційної скарги додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні районним судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

В решті рішення суду не оскаржується, а тому не є предметом перегляду в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що районним судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і достатніх підстав для його скасування чи зміни не вбачає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР Кредит Фінанс" залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.07.2020.

Головуючий Судді