Справа № 703/568/20
01 липня 2020 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого - судді Кирилюк Н.А.
при секретарі Римському Д.І.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
Свої вимоги обґрунтовують тим, що 31 липня 2019 року між ними та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого вони надали ОСОБА_4 у борг 3000 доларів США, а саме по 1000 доларів США кожен.
За умовами договору відповідач зобов`язалась повернути кошти до 29 серпня 2019 року, а в разі неповернення їх у визначений строк - сплачувати 10% за кожен місяць прострочення від загальної суми.
Позивачі стверджують, що в добровільному порядку у домовлений і визначений договором позики строк відповідач борг не повертає.
В зв`язку з цим, просили стягнути з неї в рівних частках 4200 доларів США, що еквівалентно 102564 грн., з яких борг за договором позики складав 3000 доларів США, проценти за несвоєчасне виконання зобов`язань за 4 місяці - 1200 доларів США.
В судове засідання позивачі не з`явились, в направленій на адресу суду заяві їх представник просив розгляд справи провести у його відсутності та відсутності позивачів, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
За таких обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл. 11 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст. 128 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити частково, виходячи з наступного.
Згідно з наданою суду розпискою від 31 липня 2019 року ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 3000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 29 серпня 2019 року. За умовами розписки в разі невиконання зобов`язання будуть нараховуватись відсотки 10% в місяць і решту боргу відповідач зобов`язалась повернути до 30 жовтня 2019 року.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Враховуючи, що судом було досліджено саме оригінал розписки, встановлено її наявність у позивачів, існують достатні підстави вважати, що вона є неналежним доказом на підтвердження укладення договору позики.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
А тому з відповідача на користь позивача належить стягнути отримані нею кошти в примусовому порядку.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Аналізуючи наведені норми суд зазначає, що в законодавстві України відсутня заборона на укладення цивільних правочинів в іноземній валюті. В разі, якщо позивач просить стягнути борг в національній валюті, еквівалент такого боргу повинен визначатись на день винесення рішення.
Аналогічна позиція викладено в постанові Верховного Суду по справі № 639/3833/15-ц від 13 червня 2018 року.
Щодо стягнення десяти відсотків суд зазначає наступне.
Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги позивачі, крім всього, просили стягнути 10%, які визначили як плату за користування коштами, на підставі ст. 1048 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, за умовами договору позики від 31 липня 2019 року, яку надано до 29 серпня 2019 року, сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання відповідач має сплатити позивачам 10% в місяць і решту боргу віддати до 30 жовтня 2019 року. Однак, розписка не містить відомостей щодо того, з якої суми необхідно виходити під час обрахунку цих відсотків - простроченої заборгованості, загальної суми боргу чи будь-якої іншої.
Суд зазначає, що позивачами зменшено позовну вимоги на тій підставі, що відповідач частково погасила борг, однак наведена заява не містить дати цього часткового погашення, що також унеможливлює розрахунок відсотків. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, що борг було погашено частково після звернення з наведеним позовом.
При цьому, суд враховує, що у розписці чітко зазначено дату повернення коштів - 29 серпня 2019 року. Саме ця дата повернення коштів зазначена позивачами в позовній заяві на обґрунтування своїх вимог, в розрахунку ціни позову і саме з цієї дати позивачі вважають початок порушення зобов`язання з повернення коштів відповідачем.
Враховуючи неоднозначність розуміння тексту розписки щодо повернення решти боргу до 30 жовтня 2019 року, суд вважає, що датою обов`язку з повернення коштів є саме 29 серпня 2019 року.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд зазначає, що у відповідності до ст. 76 ЦПК України письмові пояснення сторони не є доказами.
Частиною 1 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У відповідності з ч. 1 ст. 79, ч.1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Оскільки наведені відсотки не підпадають під визначенні пені, яка нараховується у відсотках за кожен день прострочення, ні під визначення штрафу, який має одноразовий характер і обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, враховуючи правове обґрунтування позивачами заявленої вимоги саме як відсотків за користування коштами, суд вважає з урахування вказаних норм, що вимоги позивачів в цій частині не підлягають до задоволення.
У відповідності до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачами при зверненні до суду з наведеним позовом було сплачено по 840 грн. 80 коп. судового збору кожним.
Згідно з ч. 7 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.
При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору в більшому розмірі може бути повернута лише за клопотанням особи, яка його сплатила. До суду таке клопотання не надходило.
Доказів на підтвердження будь-яких інших судових витрат, в тому числі і на правничу допомогу, позивачами не надано.
На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України суд,-
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення боргу за договором позики задоволити частково.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Рішення може бути оскаржене позивачем до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 10 липня 2020 року.

Головуючий: Н. А. Кирилюк