Справа № 299/821/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 липня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

за участі секретаря Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 10 вересня 2019 року (головуючий суддя Трагнюк В.Р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення (поділ) спільного майна подружжя за борговим зобов`язанням, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом та, в подальшому, збільшивши розмір позовних вимог, просив: - поновити строк позовної давності; - стягнути з ОСОБА_2 : грошові кошти в розмірі 67506,58 грн, що за курсом Національного банку України станом на 22.02.2019 еквівалентно 2500 доларам США; - три проценти річних від простроченої суми боргу за період з 01.10.2015 по 21.02.2019, що становить 6374,73 грн; - проценти за користування коштами за обліковою ставкою Національного банку України за вказаний період в сумі 35176,08 грн.

Позов мотивовано тим, що 17.10.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3

13.07.2015 дружина повідомила йому, що бажає розірвати шлюб, і звернулася з проханням надати їй у борг 5000,00 доларів США, що становило 125000,00 грн.

Отримавши вказану суму грошових коштів, ОСОБА_2 склала письмову розписку від 13.07.2015, в якій зазначила, що протягом 10 років і 4 місяців не буде мати до нього претензій на рахунок матеріального забезпечення дитини.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.09.2015 у справі № 299/2329/15-ц шлюб між сторонами розірвано та ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 600 грн. У подальшому рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03.01.2018 у справі № 299/2062/17 збільшено розмір стягуваних аліментів до 1400 грн на місяць. У постанові Закарпатського апеляційного суду від 13.11.2018, прийнятій за результатами розгляду апеляційної скарги на таке рішення, згадану вище розписку ОСОБА_2 оцінено як таку, що може свідчити лише про наявність між сторонами певних договірних зобов`язань, проте не може впливати на визначення розміру аліментів.

Позивач вказував, що відповідач, отримавши від нього кошти в сумі 5000,00 доларів США для матеріального забезпечення дитини, ігнорувала домовленість за розпискою, оскільки подавала до суду позови про стягнення аліментів та збільшення їх розміру, не надаючи доказів витрат, понесених на дитину. Вказував, що дані кошти відповідач використала на власні потреби та уникає повернення боргу в добровільному порядку.

Зазначає, що на момент складання розписки сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому вважає, що кошти в сумі 5000,00 доларів США є спільним майном подружжя. Половина цих коштів, 2500,00 доларів США, за курсом Національного банку України станом на 22.02.2019 становить 67506,58 грн. При розгляді спору щодо спільного майна подружжя боргова розписка не була предметом розгляду.

Зважаючи на те, що зобов?язання за розпискою щодо отримання коштів на утримання дитини відповідач не виконує, позивач вважає, що кошти в сумі 2500 доларів США були отримані ОСОБА_2 в борг, які позивач просить стягнути. Також просив стягнути відсотки за користування такими коштами, передбачені ст 1048 ЦК України, та три відсотки річних, як відповідальність за прострочення виконання зобов?язання, передбачені ст. 625 ЦК України, навівши відповідний розрахунок у заяві про збільшення позовних вимог (а.с.48).

Стосовно позовної давності вказував, що вона обчислюється з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на майно, тобто, з моменту виникнення між колишнім подружжям спору стосовно цього майна. Між сторонами такий спір виник в день поділу їх майна за нотаріальним договором 23.03.2016, позов пред`явлено 19.03.2019, тому строк позовної давності не пропущений. Також сторони мають право збільшувати позовну давність шляхом укладення договору. У розписці відповідача зазначено, що вона не матиме претензій до позивача на протязі 10 років і 4 місяців.

Посилаючись на дані обставини та положення ст. ст. 60, 69, 70, 72 СК України, ст. ст. 368, 372, 1046, 1047, 1049 ЦК України, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Виноградівського районного суду від 10 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

На це рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що згідно розписки від 13.07.2015 ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 5000 доларів США; дану обставину відповідач не заперечує; скаржник вважає, що така розписка підтверджує факт укладення договору позики; ОСОБА_2 не довела, що дані кошти спрямувала на утримання дитини; на момент їх отримання такі грошові кошти були спільною сумісною власністю подружжя та були приховані відповідачем на момент поділу майна подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просила рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним і обгрунтованим.

Апелянт, його представник та відповідач в судове засідання з?явились. Представник апелянта ОСОБА_4 подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та без участі позивача, за наявними матеріалами, зазначаючи, що аргументи та доводи позивача викладені у заявах по суті справи. Відповідач ОСОБА_2 також подала заяву про розгляд справи у її відсутності за участі її представника, та просила у задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності сторін та представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника відповідача, який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що кошти надав ОСОБА_2 в борг.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13.07.2015 ОСОБА_2 написала розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , зобов`язуюся на мати ніяких претензій до свого чоловіка, ОСОБА_1 . Напротязі 10 років і 4 місяців, я не буду мати претензій до нього на рахунок матеріального забезпечення дитини. Так як сума боргу складає 5000 доларів США, то на протязі 10 років і 4 місяців йому не потрібно сплачувати на дитину по 1000 грн в місяць» (а.с. 4).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у розписці зафіксовано зобов`язання відповідача про відсутність вимог до позивача щодо матеріального забезпечення дитини та вказується про борг в сумі 5000,00 доларів. У розписці немає відомостей про сторони, зміст, час виникнення зобов`язання, у зв`язку з невиконанням якого виник борг, тому даний документ не є доказом укладення між сторонами договору позики. Оскільки позивач не довів існування у відповідача боргу за договором позики, то немає підстав для стягнення з відповідача на його користь процентів від суми позики та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Колегія погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України були неодноразово викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, 08.06.2016 року у справі N 6-1103цс16, та від 13 грудня 2017 року у справі N 6-996цс17. Такої ж позиції притримується Верховний Суд, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі N 723/304/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 у справі N 628/3909/15.

Як вказано у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі N 6-1967цс15, та у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 755/9283/15-ц розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У складеній ОСОБА_2 13.07.2015 розписці не зазначено сторін, ким надано кошти, зміст виникнення зобов`язання, у зв`язку з невиконанням якого виник борг.

Вказана розписка ОСОБА_2 від 13.07.2015 не містить відомостей про факт передання ОСОБА_1 грошей у борг ОСОБА_2 , а також відомостей про зобов`язання ОСОБА_2 повернути отриману грошову суму та строк її повернення.

Зміст підписаної відповідачем розписки не містить зобов`язання, визначеного статтею 1046 ЦК України. Така не засвідчує отримання ОСОБА_2 грошової суми від ОСОБА_1 у позику, а також зобов`язання ОСОБА_2 повернути отриману грошову суму. Фактичні обставини, зазначені у розписці, та юридична природа цього документа не свідчить про виникнення правовідносин позики між сторонами.

Таким чином, позивач не довів належними й допустимими доказами факту укладення договору позики.

Отже, з огляду на зміст розписки, суд приходить до висновку про відсутність між позивачем та відповідачем грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою відсутні.

Визнання відповідачем того, що позивач передавав їй частину грошових коштів, зазначених в розписці, при відсутності в розписці обов`язку повертати кошти не підтверджує наявність договірних відносин позики.

Оскільки позивач не довів існування договору позики між ним та відповідачем, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заявленої суми коштів у розмірі 67506,58 грн (що еквівалентно 2500 доларам США станом на 22.02.2019).

Відтак, не підлягають задоволенню похідні вимоги про стягнення процентів від суми позики та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Доводи позивача стосовно невиконання відповідачем домовленості у розписці, що проявилося у зверненні ОСОБА_2 до суду з позовами про стягнення аліментів та про збільшення їх розміру не стосуються позикових відносин.

Посилання позивача щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на те, що грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США є спільним майном подружжя є необґрунтованими та суперечать доводам та вимогам позивача щодо укладення між сторонами договору позики, на підтвердження умов якого представлена розписка позичальника.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 липня 2020 року.

Головуюча:

Судді: