КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8147/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 серпня2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Галась І.А. в м. Київ 23 грудня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 120755,06 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 31 березня 2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 6700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 договору. Відносини між банком та клієнтом, які регулюються Договором про надання банківських послуг, можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження по питанням банківського обслуговування з клієнтом через веб-сайт банку або інший інтернет/SMS-ресурс, зазначений банком.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується позивач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

Вказував, що у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 07 липня 2019 року має заборгованість в розмірі 120755,06 грн., з яких 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 6773,67 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 103604,96 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 4150 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи 500 грн. (фіксована частина) та 5726,43 грн. (процентна складова).

Рішенням Деснянського міськрайонного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 120755,06 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Деснянського міськрайонного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що між сторонами не було укладено кредитного договору в розумінні ст. 1055 ЦК України. Відповідач дійсно уклав з позивачем договір карткового рахунку, однак будь-які умови щодо сплати процентів за користування коштами, умови щодо сплати штрафу та пені між позивачем та відповідачем не були узгоджені, про що свідчить відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті. Більш того, на момент підписання заяви про відкриття карткового рахунку на сайті банку була розміщена зовсім інша інформація.

03 липня 2019 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 342/180/17 та за її наслідками прийняла постанову, яка докорінно змінила судову практику у спорах з ПриватБанком, в якій суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що суди попередніх інстанцій не мали права задовольняти вимоги про стягнення процентів та штрафних санкцій за користування кредитними коштами, адже позичальник не підписував жодного документу, який би обумовлював порядок та умови нарахування і сплати таких платежів. Суд вказав, що в такому випадку банк має право на повернення виданих коштів та стягнення процентів, передбачених ст. 625 та 1048 ЦК України. Так як таких вимог банк не заявляв, то суд вирішив скасувати рішення першої на апеляційної інстанції та стягнути з позичальника виключно суму залишку тіла кредиту. Отже, суд першої інстанції повинен був стягнути з відповідача виключно суму залишку тіла кредиту в розмірі 6773,67 грн., оскільки банк не заявляв вимог про стягнення процентів, передбачених положеннями ст. 625 та 1048 ЦК України.

Вказував також, що в зв`язку з тим, що відповідач не знав про розгляд справи в суді першої інстанції, він був позбавлений можливості подати до суду заяву про застосування позовної давності до вимог банку. Банком пропущено строк позовної давності для звернення з таким позовом до відповідача, оскільки 31 березня 2011 року банком відповідачу була видана банківська картка, строк дії якої сплив 31 березня 2014 року. Банк звернувся до суду з позовом у 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності з моменту закінчення строку дії банківської картки. Після закінчення дії кредитної картки відповідач не отримував жодних нових перевипущених кредитних карток, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи будь-якої інформації про це. Відповідач просив застосувати позовну давність до позовних вимог банку, в тому числі періодичних платежів.

Заперечував сам факт отримання ним кредиту у розмірі 6773,67 грн., посилався на відсутність в матеріалах справи відповідних доказів про це, вказував, що навіть в самій позовній заяві позивач зазначає, що відповідачу було надано кредит в розмірі 6700 грн., однак без будь-яких обґрунтувань вимагає стягнути з відповідача тіло кредиту в розмірі 6773,67 грн. З урахуванням того, що банк не додав до позову оригіналу кредитного договору, виписки з особового рахунку відповідача, первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факт надання кредиту, то наявність боргу є не доведеною належними та допустимими доказами. Аналогічна правова позиція щодо необхідності підтвердження позовних вимог належними доказами викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц. Отже, відповідач не заперечує факт підписання заяви на відкриття карткового рахунку, факт отримання банківської картки, однак не визнає сам факт користування кредитним лімітом, факт встановлення кредитного ліміту в розмірі 6700 грн., не визнає наявність боргу по тілу 6773,67 грн., не визнає нараховану пеню 103604,96 грн. та інші штрафи та пені.

Зазначав, що позивач в позовній заяві посилався на Умови і правила надання банківських послуг, які розміщені в мережі інтернет, та на їх підставі нарахував відповідачу пеню в розмірі 103604,96 грн. та інші штрафи та пені. Однак на момент підписання відповідачем заявки про відкриття карткового рахунку в мережі інтернет на сайті банку були розміщені інші Умови і правила надання банківських послуг, які не містили жодних умов щодо нарахування пені чи штрафу за прострочення виконання зобов`язання. Посилання заяви про відкриття карткового рахунку на Умови та правила надання банківських послуг не свідчить про те, що клієнт ознайомлений з такими Умовами та правилами. Саме така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, такої практики притримується і Верховний Суд. До позовних вимог про стягнення пені і штрафів відповідач також просить застосувати позовну давність, оскільки не міг цього зробити в суді першої інстанції.

Посилався на те, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Такими зокрема є умови про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором, встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Нарахування 103604,96 грн. пені. 4150 грн. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 5276,43 грн. штрафу (процентна складова) на тіло кредиту в розмірі 6773,67 грн. є явно несправедливою умовою договору.

Вказував, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 % суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, отриманої споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Отже, в будь-якому випадку, в силу ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» позивач не мав права нараховувати в такому розмірі пеню і штрафи.

Зазначав, що банк не міг стягувати пеню та штраф за порушення позичальником грошових зобов`язань, адже подвійна цивільна відповідальність заборонена відповідно до ст. 61 Конституції України. Таке рішення ухвалив Вищий спеціалізований суд України, розглянувши справу № 756/2999/15-ц від 31 травня 2017 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 11 міститься копія анкети-заява ОСОБА_1 від 31 березня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Своїм підписом в анкеті-заяви ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

У нижній частині анкети-заяви клієнту запропоновано обрати такі картки: «Платіжка кредитка «Універсальна», зарплатна картка, картка Gold, пенсійна картка, ощадкнижка (депозит), дебетова особиста картка, ідентифікація з паспортом, із яких відповідачем нічого не обрано, і поле «Зазначте бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою Кредитка «Універсальна»/Gold» не заповнено.

Також банком надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а. с. 12), Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг (а. с. 13 - 27), копію паспорту позичальника (а. с. 28).

На а. с. 8 - 10 містяться розрахунки заборгованості за договором б/н від 31 березня 2011 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 31 грудня 2015 року та на 07 липня 2019 року, згідно яких станом на 07 липня 2019 року заборгованість за тілом кредиту - 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 6773,67 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 103604,96 грн., нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 4150 грн., а також штрафи 500 грн. фіксована частина, 5726,43 грн. процентна складова.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із наявності боргових правовідносин між сторонами; вказував, що позивач надав до суду копії документів, розрахунок заборгованості по кредиту, виданий посадовою особою позивача, який є допустимим доказом у справі, а відповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовує наявність кредитних відносин та не спростував подані позивачем розрахунки заборгованості за таким кредитним договором; об`єктивних та переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову; матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за кредитним договором, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов`язань за кредитним договором та повернення кредиту; судом таких доказів також не здобуто, що вказує на обґрунтованість позову.

Апеляційний суд не може погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказував на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Оскільки саме на позивача покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, неподання відзиву на позовну заяву відповідачем саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Погоджуючись із доводами позивача, суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що в матеріалах справи наявна лише підписана від імені ОСОБА_1 анкета-заява від 31 березня 2011 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Разом із тим, банківські послуги не обмежуються лише укладенням кредитного договору, а тому передчасними, помилковими та нічим не обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що підпис відповідача на вказаній анкеті-заяви свідчить про отримання його згоди саме на укладення кредитного договору.

Будь-яких інших доказів укладення кредитного договору між сторонами позивачем надано не було.

Апеляційний суд враховує, що в анкеті-заяві відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання, зокрема: розмір кредитного ліміту, відсутня умова про надання позивачем тієї чи іншої суми, про обов`язок повернення цих коштів відповідачем, відсутні дані про вид договору, реквізити розрахункових рахунків, номер платіжної картки, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначена процентна ставка. Анкета-заява передбачає можливість отримання особою, яка її підписала, і не кредитної картки.

Отже, оскільки із матеріалів справи не вбачається, що між сторонами досягнуто згоди щодо умов договору, не доведено факту надання кредиту на підставі анкети-заяви від 31 березня 2011 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність кредитних правовідносин між сторонами.

Крім того, із доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається підтвердження того, що відповідачем отримано та ознайомлено його під підпис Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування.

Дані документи є складовою договору про надання банківських послуг, а отже на підставі наявних в матеріалах справи доказів не можна встановити, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору.

Зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Наявні в матеріалах справи Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи Банку не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови і Тарифи мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача з розшифровкою прізвища та ініціалів, а також інформації, що дана довідка сформована відносно відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31 березня 2011 року, відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, згідно якої умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Судом першої інстанції зазначена правова позиція належним чином врахована не була.

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно п. 1.1.7.58 Умов та Правил надання банківських послуг, що містяться в матеріалах справи, розписано правила поведінки позичальника банку у зв`язку з анексією АР Крим і вчинення ним в зв`язку з анексією Криму відповідних дій до 31 грудня 2014 року, що як наслідок вказує на те, що банк надав до суду на підтвердження позовних вимог Умови та Правила, якими викладено істотні умови, встановлені банком лише з 2013 року, а отже відповідач не міг бути ознайомлений з даними Умовами та Правилами в 2011 році і не міг їх визнати.

Апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надано доказів того, що відповідна кредитна картка була видана відповідачу, доказів зарахування кредитних коштів на картку, а також розміру заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 120755,06 грн., враховуючи, що згідно анкети-заяви, розмір кредитного ліміту взагалі не визначено, а відповідно до позовної заяви позивачем зазначено про отримання відповідачем кредиту у розмірі 6700 грн.

Обставини користування кредитними коштами відповідачем, утворення заборгованості в будь-якому розмірі також не доводяться належними, допустимими і достовірними доказами.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Враховуючи, що виписки з рахунку позивачем до суду першої інстанції надано не було, сам по собі розрахунок заборгованості на а. с. 8 - 10 не є таким доказом, оскільки складений самим позивачем і не підтверджений первинними документами.

Аналогічна правова позиція щодо необхідності підтвердження позовних вимог належними доказами підтримується Верховним Судом, зокрема в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц.

Крім того, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містить обгрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, і даний позов всупереч наведених положень закону таких розрахунків не містить.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню як недоведений і необґрунтований, оскільки позивачем не надано доказів як наявності заборгованості і її розміру, так і доказів укладення самого кредитного договору з ОСОБА_1 на умовах, зазначених позивачем.

Разом із тим, оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, обставини укладення кредитного договору між сторонами підтверджені не були, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо несправедливих умов договору, незаконності стягнення пені більше 15 % від простроченого платежу і одночасного стягнення штрафу та пені, оскільки поняття несправедливих умов і незаконності договору може застосовуватися лише до укладеного договору.

Враховуючи, що в позові відмовлено з підстав його недоведеності, заява відповідача в апеляційній скарзі про застосування строку позовної давності апеляційним судом також не розглядається.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2881,50 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського міськрайонного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 2881,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :