ПОСТАНОВА

Іменем України

02 липня 2020 року м. Кропивницький

справа № 383/444/20

провадження № 22-ц/4809/1031/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Єгорової С. М.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Костомарівська сільська рада Бобринецького району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Бабич Світлана Володимирівна на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області (суддя Замша О. В.) від 28 травня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Бабич С. В., звернувся з позовом до Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивував тим, що 20 грудня 2019 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства й подальшої її передачі у приватну власність. Рішенням Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області за № 633 від 16 січня 2020 року йому відмовлено у надані дозволу на розробку проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у зв`язку з недоліком викопіювання, а саме накладенням бажаної земельної ділянки на іншу ділянку. Відповідач вважає, що рішення відповідача є неправомірним.

Посилаючись на такі обставини, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області № 633 від 16 січня 2020 року та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства та подальшої передачі у приватну власність.

Короткий зміст рішення суду

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 травня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Суд дійшов висновку, що між сторонами існує публічно-правовий спір, який підпадає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бабич С. В., не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить суд ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 травня 2020 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Позивач вважає, що суд дійшов помилкового висновку про неналежність спору до юрисдикції цивільного судочинства так, як він має майновий інтерес щодо конкретного об`єкта нерухомого майна земельної ділянки, а тому між ним і відповідачем існує спір про право цивільне, який якраз таки підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування створює йому перепону в реалізації права на отримання земельної ділянки у власність.

Позиція позивача, висловлене у судовому засіданні

Позивач особисто в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явився, а його представник адвокат Бабич С. В. підтримала апеляційну скаргу.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області у якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення відповідача № 633 від 16 січня 2020 року та зобов`язати його повторно розглянути заяву про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га з подальшою її передачею позивачу у власність для ведення особистого селянського господарства. Позивач стверджує, що рішення відповідача перешкоджає йому у реалізації права на приватизацію земельної ділянки.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (ст. 125 Конституції України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Крім того, у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями такого розмежування є: суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер матеріально-правових відносин між їх учасниками. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа маж право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Натомість, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Вирішуючи питання розмежування юрисдикцій адміністративних і загальних судів, Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, яка викладена у постанові від 20 вересня 2018 року по справі ЄУН 126/1373/17, яка надалі неодноразово була повторена ним в інших судових рішеннях. Її суть зводиться до того, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

На підставі ч. 7 цієї статті ЗК відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України в частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до ЗК України вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства, як особа, яка не являється власником земельної ділянки, а як той, хто бажає у майбутньому отримати таке право для чого він попередньо звертався до відповідача за отриманням дозволу на розробку проєкту землеустрою, що дало б можливість сформувати бажану для нього земельну ділянку, як об`єкта цивільних прав і приватизувати її, але в наданні такого дозволу йому було, як вважає позивач, неправомірно відмовлено.

Отже, виникнення спірних правовідносин обумовлено незаконним, на думку позивача, рішенням відповідача, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції, як органу місцевого самоврядування.

Між сторонами по справі спір про право цивільне відсутній, а дослідженню в суді підлягають виключно рішення суб`єкта владних повноважень, що за будь-яких обставин не мало наслідком виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, оскільки отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту відповідає п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України.

Таким чином, виниклий між сторонами спір є публічно-правовим.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий загальний суд належним чином визначив характер спору, суб`єктного складу правовідносин, предмета та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов правильного по суті висновку щодо неналежності спору до юрисдикції адміністративного, а не цивільного суду.

Схожі висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі ЄУН 380/624/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16, від 23 січня 2019 року ЄУН 308/10112/16-а та інших.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у даній справі.

При цьому позивачу належить роз`яснити, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Бабич Світлана Володимирівна без задоволення, а ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 травня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. М. Єгорова