Номер справи 623/954/20
Номер провадження 2/623/486/2020
РІШЕННЯ

іменем України

10 липня 2020 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

у складі : головуючого судді: Одарюка М.П.

За участю секретаря судового засідання: Костенко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області цивільну справу № 623/954/20 за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Ізюмської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2020 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять суд визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_4 , яка на час смерті мешкала разом з їхнім батьком ОСОБА_5 . Після смерті матері відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачі звернулися до Ізюмської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті матері, батько відмовився від прийняття спадщини після смерті матері. Спірний будинок зареєстрований на праві власності за батьком позивачів. Після смерті матері позивачі спадщину не оформили. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачів, який за життя склав заповіт, та все своє майно заповів синові, ОСОБА_1 . Оскільки за життя мати позивачів не оформила на себе право власності на 1/2 частину спірного будинку, позивачі не мають змоги оформити спадщину після її смерті.

Представник позивачів надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, при ухвалення рішення покладаються на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_5 05 серпня 1958 року уклав шлюб з ОСОБА_6 та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_7 ( а.с.22).

ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 листопада 1967 року реєстраційний номер № 4328 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 ( а.с.35 інвентаризаційної справи).

Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської Ради депутатів трудящихся, Харківської області, Української РСР № 365-В від 15 листопада 1967 року дозволено ОСОБА_5 перебудову індивідуального житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с.42).

Згідно додатку до Рішення виконавчого комітету Ізюмської міської Ради депутатів трудящихся, Харківської області, Української РСР№ 328 від 02 жовтня 1968 року будинку, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 та знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ( а.с.41).

В січні 1988 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок с належними до нього спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво було видане на підставі рішення Ізюмської міської ради народних депутатів № 809 від 19 листопада 1987 року в обмін на свідоцтво про право на спадщину від 15 листопада 1967 року за реєстровим номером № 4328, після перебудови дома ( а.с.55 інвентаризаційна справа).

Із копій свідоцтв про народження позивачів вбачається, що їх батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ( а.с.16-18).

ОСОБА_8 20 серпня 1983 року уклала шлюб з ОСОБА_9 та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_10 ( а.с.19).

ОСОБА_11 04 листопада 1977 року уклала шлюб з ОСОБА_12 та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_13 ( а.с.20).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24 вересня 1999 року, видане міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Ізюма Харківської області (а.с.37).

Після смерті ОСОБА_4 була заведена спадкова справа № 169/2000, із копії якої вбачається, що після смерті ОСОБА_4 з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись Крят Т.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.68-70). ОСОБА_5 надав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини на користь доньки ОСОБА_2 ( а.с.71).

17 лютого 2004 року позивачам видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 в рівних долях кожному на спадкове майно, яке складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ( а.с.78). Відмови нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 матеріали спадкової справи не містять, а також не містять відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини в цій частині.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 20 березня 2015 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області ( а.с.38).

Після його смерті заведена спадкова справі № 523/2015, з копії якої вбачається, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась Беспалько Л.М. (а.с.126). Згідно копії Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що ОСОБА_5 25.06.2013 року склав заповіт,який зареєстрований в реєстрі за № 3-675 ( а.с.128).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Про це зазначається й у частині першій статті 3 ЦПК України 2004 року.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

У Рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набув чинності 01.01.2004 року, передбачено, що норми цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Як визначено п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України у редакції 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.04.2004 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом.

Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР).

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Частиною першою статті 549 ЦК УРСР 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.

Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини).

При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

У разі, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року (справа № 182/8267/14-ц, провадження № 61-4166св18).

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачам було відмовлено відповідною постановою нотаріуса у оформленні спадкових прав. Матеріали справи містять лише лист Ізюмської державної нотаріальної контори від 06 лютого 2020 року за № 206/02-17 на ім`я ОСОБА_1 , із якого вбачається, що нотаріальна контора не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як відсутній оригінал або дублікат правовстановлюючого документа на будинок. ( а.с.40).

Позивачі в позовній заяві посилаються на те, що спірний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 був збудований батьками у період шлюбу, а тому він є їх спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 листопада 1967 року реєстраційний номер 4328 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 ( а.с.35 інвентаризаційної справи).

Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської Ради депутатів трудящихся, Харківської області, Української РСР № 365-В від 15 листопада 1967 року дозволено ОСОБА_5 перебудову індивідуального житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с.42).

Згідно додатку до Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської Ради депутатів трудящихся, Харківської області, Української РСР№ 328 від 02 жовтня 1968 року будинку, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 та знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (а.с.41).

В січні 1988 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про приватної власності на житловий будинок з належними до нього спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво було видане на підставі рішення Ізюмського міського ради народних депутатів № 809 від 19 листопада 1987 року в обмін на свідоцтво про право на спадщину від 15 листопада 1967 року за реєстровим номером № 4328, після перебудови дома ( а.с.55 інвентаризаційна справа).

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Статтею 24 КпШС України визначено поняття роздільного майна подружжя.

Зокрема, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Суд зауважує на тому, що спірний будинок батько позивачів отримав у спадок та в подальшому його було перебудовано.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд враховує, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України в постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 08 листопада 2017 року у справі № 1447цс17.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявні в матеріалах справи докази не містять письмову угоду сторін щодо поділу майна або доказів підтверджуючих, що спірний будинок було збудовано за рахунок спільних коштів та майна, належного батькам на праві спільної сумісної власності.

Батько помер в 2015 році, а мати в 1999 році. Відмови батька від права на спадкування ( на спірний будинок) після смерті матері матеріали спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_4 не містять.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Також, суд звертає увагу на те, що в матеріалах спадкової справи, яка заведена після смерті батька позивачів, є інформаційна довідка про те, що ОСОБА_14 залишив заповіт, про що вказують позивачі у позовній заяві, однак матеріали справи не містять вказаного заповіту, а отже у суду відсутня можливість встановити коло спадкоємців.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись статтями ст.ст. 12, 13, 77,81, 141,264,265,268ЦПК України , суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Ізюмської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У відповідності до п.3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя М.П. Одарюк