Справа №473/4717/19
Провадження № 22-ц/812/1082/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

за участі секретаря судового засідання -Богуславської О.М.

за відсутності учасників справи належним чином повідомлених про місце, дату і час розгляду справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Врадій Лілією Миколаївною

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Ротар М.М., повний текст складеного 05 березня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області,-

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано 16 липня 2018 року.

Зазначає, що вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, яка призначена для його обслуговування. Для реєстрації даної земельної ділянки та реєстрації права власності нею було замовлено виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Однак суміжний землекористувач ОСОБА_2 , яка є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 відмовляється погоджувати технічну документацію, неодноразові звернення до неї не дали позитивних результатів.

В той же час, ОСОБА_1 не погоджувала технічну документацію із землеустрою, виготовлену на замовлення сусідки ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 , оскільки вона не відповідає фактичному користуванню земельною ділянкою. Вказує, що дане питання неодноразово розглядалося на постійно діючій комісії щодо регулювання земельних спорів у м. Вознесенську.

Оскільки ОСОБА_1 не було погоджено технічну документацію ОСОБА_2 , то управлінням комунальної власності Вознесенської міської ради було сформовано проект рішення міської ради про розв`язання земельного спору та уповноваження міської ради на погодження технічної документації ОСОБА_2 замість ОСОБА_1

23 листопада 2018 року, Вознесенською міською радою ухвалено рішення № 49 про розгляд земельного спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Однак ОСОБА_1 вважає, що дане рішення було прийняте з порушенням Регламенту Вознесенської міської ради, що призвело до порушення її прав, а просила скасувати рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області «Про розгляд земельного спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 » від 23 листопада 2018 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано 16 липня 2018 року.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, адвокат Врадій Л.М. діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні у стягнені витрат на правову допомогу відмовити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно зі ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п.5 ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Рішення суду в частині його оскарження зазначеним вимогам відповідає в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи вимоги ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині його оскарження.

Розглядаючи апеляційну скаргу в межах її доводів, в частині судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч.12 ст.141 ЦПК України, судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Зміст цієї норми дає підстави для висновку, що право на відшкодування судових витрат понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для тієї сторони у справі, на боці якої виступала ця третя особа, та залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

У даній справі, у задоволені позову позивачеві відмовлено, а заявник брала участь як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступала у справі на стороні відповідача та заперечувала заявлені позовні вимоги.

Таким чином, судові витрати, понесені заявником відшкодовуються у тому ж порядку, у якому відшкодовувались би судові витрати відповідача, тобто в порядку ч.12 ст.141 ЦПК України.

Аналогічних висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 27 травня 2019 року (справа №821/410/17).

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4).

Стаття 137 ЦПК України є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії вирішення питань про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10 грудня 2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Звертаючись до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу та вирішенням питання про розподіл судових витрат, представником третьої особи долучено:

квитанцію до прибуткового касового ордеру від 25 листопада 2019 року про отримання від ОСОБА_2 , на підставі договору від 20 вересня 2019 року, грошових коштів на суму 10757 грн. 00 коп.;

договір про надання правової допомоги від 20 вересня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

додаток 1 до вищезазначеного договору;

акт прийому передачі послуг правничої правової допомоги від 25 листопада 2019 року;

копію ордеру серія МК №85415 виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 18 лютого 2019 року;

копію свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю №436.

Задовольняючи вимоги про стягнення витрат на правову допомогу частково суд першої інстанції врахувавши складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, те, що справа була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, та прийшов до висновку щодо необхідності стягнення з позивача на користь третьої особи ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується в повному обсязі.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії договору про надання правової допомоги, такий укладено сторонами 20 вересня 2018 року (а.с.99-100).

Відповідно до акту прийому передачі послуг правничої допомоги на суму 10757,60 грн., його складено 25 листопада 2019 року на підставі договору про надання правої допомоги від 20 вересня 2018 року (а.с.102).

Відповідно до долученої копії ордеру серія МК №85415 від 18 лютого 2019 року, виданого на підставі договору від тієї ж дати, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у Вознесенському міськрайонному суді (а.с.103).

З квитанції до прибуткового касового ордеру від 25 листопада 2019 року вбачається, що адвокат Чередніченко І.Б., на підставі договору від 20 вересня 2019 року, отримала від ОСОБА_2 грошові коштів на суму 10757 грн. 00 коп.

Відповідно до п.п. 1,2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже слід дійти висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази надання третій особи правничої допомоги, понесених третьою особою судових витрат та з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позивача на користь третьої особи витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Таким чином посилання апеляційної скарги щодо недоведеності третьою особою понесених витрат на правничу допомогу підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Врадій Лілією Миколаївною залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 р.