Постанова

Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа №336/4806/17

провадження № 61-41070св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Запорізька міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Запорізької міської ради на рішення Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 30 січня 2018 року у складі судді Дацюк О. І. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року Запорізька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання звільнити земельну ділянку та привести земельну ділянку у стан, що існував до порушення законодавства шляхом знесення гаража та металевого паркану.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 1996 року набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , що знаходиться

на земельній ділянці площею 0,0157 га, кадастровий номер :07:078:0085. Рішенням Шевченківської районної адміністрації

м. Запоріжжя (далі - Шевченківська РА м. Запоріжжя) від 25 червня 1996 року ОСОБА_1 надано у користування земельну ділянку за вказаною адресою площею 137 кв. м. У 1998 році на зазначеній земельній ділянці ОСОБА_1 встановила металевий паркан, а у 2007 році ОСОБА_3 збудував гараж площею 25,2 кв. м. На підставі договору дарування від 22 лютого 2014 року право власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 набула неповнолітня ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що частина паркану та гаражу розміщені поза межами земельної ділянки, яка була надана у користування ОСОБА_1 , тобто знаходяться на землях, що належать територіальній громаді, за межами червоної лінії забудови, позивач просив зобов`язати відповідачів звільнити земельну ділянку площею 32 кв. м, що знаходиться біля

АДРЕСА_1 з визначеними координатами по червоній лінії та за межами червоної лінії, на якій розміщені гараж та металевий паркан; привести земельну ділянку у стан, що існував до порушення законодавства, шляхом знесення гаражу та металевого паркану.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2018 року у задоволенні позову Запорізької міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) знесенню за рахунок особи, що вчинила самочинне будівництво підлягають об`єкти нерухомого майна за наявності кількох умов: власник або користувач земельної ділянки заперечує проти визнання за особою, що вчинила самочинне будівництво, права власності на об`єкти нерухомого майна; будівництво відбувалось з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, або внаслідок самочинного будівництва істотно порушені будівельні норми і правила; проведення перебудови споруди чи будівлі є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення. Посилаючись на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами того, що: гараж та паркан збудовані саме на самовільно зайнятій земельній ділянці; відповідачам був виданий припис про перебудову, перенесення або знесення вказаних споруд, але вони відмовились його виконати; перебудова (перенесення) таких споруд неможливі; внаслідок такого будівництва порушені права територіальної громади, на захист інтересів якої позивач звернувся з позовом до суду; наявність підстав для застосування судом такого виключного способу захисту права як знесення споруд, а також урахувавши те, що позивач звернувся з позовом до суду у 2017 році, тоді як паркан був збудований у 1998 році, а гараж у 2007 році, що свідчить про те, що розташування цих споруд протягом багатьох років не створювало позивачеві істотних перешкод, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року апеляційну скаргу Запорізької міської ради залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що будівництво спірного гаража та паркана здійснено відповідачами на земельній ділянці, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 та тривалий час перебуває у їх безстроковому користуванні, як власників жилого будинку, відсутність державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку не свідчить про те, що будівництво зазначених об`єктів здійснено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Суд першої інстанції правильно зазначив, що на спірній земельній ділянці розташована лише частина гаража і паркану, позивач не вказав, яка саме частина цих об`єктів виходить за межі червоної лінії та підлягає знесенню, як не зазначив і підстав їх знесення повністю. Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував підстав набуття відповідачами права користування земельною ділянкою площею 169 кв. м, зазначивши, що суд першої інстанції правильно прийняв до уваги відомості з Державного земельного кадастру, згідно яких за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано земельну ділянку площею 157 кв. м, а не 137 кв. м, як вказував представник позивача. Заявляючи вимоги про зобов`язання відповідачів звільнити земельну ділянку площею

32 кв. м шляхом знесення гаража і металевого паркану, що є крайньою мірою та можливе лише, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, позивач не надав доказів відмови відповідачів від перебудови та перенесення паркану і гаража, оскільки знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливо лише за умови, неможливості здійснення перебудови об`єкта нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

Запорізької міської ради, у якій вона просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій в порушення положень статей 30, 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статті 377 ЦК України, помилково вважали, що відповідачі набули право користування земельною ділянкою площею 157 кв. м, оскільки на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 липня 1996 року, що розташований по АДРЕСА_1 , до ОСОБА_1 перейшло право користування земельною ділянкою лише площею 137 кв. м, на якій розташований житловий будинок. Суди не звернули увагу на доводи позивача про те, що технічна документація із землеустрою щодо спірної земельної ділянки рішенням Запорізької міської ради не затверджувалась і не обліковується у Міськрайонному управлінні у Запорізькому районі та м. Запоріжжі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, відомості про земельну ділянку до Поземельної книги не вносилися, спірна земельна ділянка не зареєстрована, а тому витяг з Державного земельного кадастру про те, площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні відповідачів складає 157 кв. м, не є достовірним доказом. Відповідно до технічного паспорта домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на

26 лютого 2016 року розташовується на земельній ділянці площею 169 кв. м, проте в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації за відповідачами права власності або права користування земельною ділянкою за вказаною адресою у розмірі 169 кв. м. Суди попередніх інстанцій не надали оцінки довідкам Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 03 листопада 2011 року та

від 01 грудня 2011 року, відповідно до яких відповідачі самочинно зайняли та користуються земельною ділянкою площею 32 кв. м. Факт самовільного зайняття та неправомірного користування зазначеною земельною ділянкою підтверджується також постановою від 13 січня 2012 року № 2-02/4 про накладення адміністративного стягнення у зв`язку з порушенням вимог статей 125, 126 ЗК України, статті 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Суди залишили поза увагою витяг з містобудівного кадастру м. Запоріжжя, із зазначенням координат меж розташування гаража та металевого паркану, з якого вбачається, що майже весь гараж та паркан розміщені на території провулку, який є землями загального користування, а тому не може використовуватися відповідачами для задоволення їх індивідуальних потреб. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази правомірності побудови відповідачами зазначених об`єктів.

У листопаді 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому відповідачі зазначали, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані рішення, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

Розпорядженням Шевченківської РА м. Запоріжжя від 25 червня 1996 року за ОСОБА_4 оформленодокументи на право особистої власності на житловий будинок А по АДРЕСА_1 , надано право користування земельною ділянкою площею 137 кв. м.

10 липня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 .

За договором дарування житлового будинку від 22 лютого 2014 року

ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 49,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0157 га кадастровий номер :07:078:0085, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно з відомостями з Державного земельного кадастру від 06 грудня

2013 року № НВ-013 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована земельна ділянка площею 157 кв. м, кадастровий номер :07:078:0085.

Відповідно до технічного паспорта домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 станом на 26 лютого 2016 року розташоване на земельній ділянці площею 169 кв. м, складається з: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «В», вбиральні літ. «Е», навісу літ. «Ж», сараю літ. «З», гаражу літ. «И», погрібу з шийкою пг, парканів № 5, 8, вигрібної ями № 4, воріт № 6, водопроводу № 7, замощення І. Паркан металевий № 8 встановлений у 1998 році, гараж

літ. «И» у 2007 році.

Постановою старшого державного інспектора з контролю за використанням та охороною земель Управління Держкомзему у м. Запоріжжя від 13 січня

2012 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки орієнтованою площею 14 кв. м, шляхом розташування частини капітального гаражу за межами червоної лінії тобто за скоєння правопорушення, передбаченого статтею 53-1 КУпАП.

Відповідно до витягу з містобудівного кадастру м. Запоріжжя станом на

21 лютого 2012 року червона лінія відносно домоволодіння

АДРЕСА_1 розташовується по огорожі, по стіні будівлі та по куту будівлі.

Згідно з інформацією виконуючого обов`язки директора Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради від 16 лютого 2017 року № Т-0146 на звернення ОСОБА_1 від 27 грудня 2011 року з питань надання витягу по червоним лініям АДРЕСА_1 , надано витяг з містобудівного кадастру м. Запоріжжя від 20 січня 2012 року, який виконано на дійсній на той час топографічній основі М 1:20000. За повторним зверненням, ОСОБА_1 було надано витяг з містобудівного кадастру м. Запоріжжя по червоним лініям від 21 лютого 2012 року, який розроблено на оновленій топогеодезичній основі, згідно з якою фактичне положення забудови змінилось. Наданий ОСОБА_1 витяг від 21 лютого 2012 року було відкликано та надано відкоригований витяг по червоним лініям від 18 травня 2012 року, який є дійсним на теперішній час.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно з частиною другою та пунктом «а» частини четвертої статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Правом на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб, право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 цього Кодексу).

На обґрунтування позовних вимог про зобов`язання звільнити земельну ділянку та привести її у стан, що існував до порушення законодавства, Запорізька міська рада посилалась на те, що самочинне будівництво здійснено поза межами земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ОСОБА_1 , на землях, що належать територіальній громаді та використовуються для суспільних потреб, як провулок загального користування, що порушує права мешканців територіальної громади.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Системний аналіз положень статей 376 ЦК України, 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновку, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Відповідно до вимог статей 17, 18 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація регулює планування, забудову та інше використання територій, є основою для вирішення питань раціонального використання територій, вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення.

Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно закону є правомірними.

За правилом статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

При вирішенні питання про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку, тощо.

Визнаючи недоведеними обставини самовільного зайняття відповідачами спірної земельної ділянки, суди попередніх інстанцій не перевірили правомірність користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею

157 кв. м чи 169 кв. м відповідно до технічного паспорта домоволодіння, з огляду на доводи позивача про те, що органом місцевого самоврядування не приймалося рішення про передачу в користування відповідачів земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 157 кв. м чи площею 169 кв. м.

З урахуванням відмінних даних щодо площі земельної ділянки, що перебуває у користуванні відповідачів, судам на виконання завдань цивільного судочинства відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, в редакції, що діяла на час вирішення спору, належало роз`яснити сторонам їхні права та обов`язки, а також наслідки вчинення чи невчинення процесуальних дій, зокрема щодо подання клопотань про витребування додаткових письмових доказів, а також можливого призначення судової експертизи.

Суди не звернули увагу та не надали належної правової оцінки наявній у матеріалах справи постанові старшого державного інспектора з контролю за використанням та охороною земель Управління Держкомзему у м. Запоріжжя про накладення адміністративного стягнення від 13 січня 2012 року у справі

№ 2-02/4, відповідно до якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене статтею 53-1 КУпАП - самовільне зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 14 кв. м, з розташуванням на ній частини капітального гаражу за межами червоної лінії.

Поза увагою судів попередніх інстанцій залишився і наданий позивачем витяг з містобудівного кадастру м. Запоріжжя, з якого вбачається , що значна частина спірного гаража та паркану знаходиться поза межами земельної ділянки поАДРЕСА_1 , за межами червоної лінії.

Спірний металевий паркан № 8 встановлений у 1998 році, а гараж літ. «И» у

2007 році, тобто до отримання відповідачами інформації по червоним лініям, проте суди попередніх інстанцій не з`ясували, до яких земель відносилася земельна ділянка на час забудови зазначених об`єктів, а саме: до землі територіальної громади чи в межах земельної ділянки, що перебувала у користуванні ОСОБА_1 , а у разі встановлення, що самочинна забудова, здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, суди не перевірили чи не порушує така забудова права інших осіб, зокрема суспільні інтереси територіальної громади м. Запоріжжя, оскільки спірні забудови займають частину пров. Модельний, який перебуває у спільному користуванні жителів територіальної громади .

Запорізька міська рада обгрунтовувала позовні вимоги необхідністю захисту права комунальної власності на земельну ділянку та порушенням суспільних інтересів мешканців територіальної громади, а не реалізацією повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, а тому суди попередніх інстанцій необґрунтовано вказали на обов`язковість видачі особі, яка здійснила самочинне будівництво, припису про усунення порушень у сфері містобудівної діяльності, та безпідставно поклали на позивача обов`язок доказування можливості перебудови об`єкту нерухомості, а також надання доказів відмови відповідачів від здійснення такої перебудови, оскільки у зазначених правовідносинах сторони виступають як землекористувачі (власники) земельних ділянок і користуються рівними процесуальними правами, а отже обов`язок доказування і подання доказів за загальним правилом, визначеним частиною першою статті 81 ЦПК України щодо доведення обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на обидві сторони.

Необгрунтованими є й посилання суддів попередніх інстанцій на те, що позивачем не зазначено яка саме частина гаража та паркану виходить за межі червоної лінії та відповідно має бути знесена, оскільки позивач просив знести спірні об`єкти майна по червоній лінії із зазначенням координат виступу паркану та гаражу за її межі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не дослідив усі зібрані у справі докази, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

07 липня 2020 року до Верховного Суду від Запорізької міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за участю представника позивача.

Клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої даної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що виклик учасників справи для надання пояснень вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності отримання таких пояснень. Враховуючи, що Верховним Судом не встановлено необхідності виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, підстави для розгляду справи за участю сторін відсутні, а отже, клопотання Запорізької міської ради про розгляд справи за участю представника позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Запорізької міської ради про розгляд справи за участю представника позивача, відмовити.

Касаційну скаргу Запорізької міської ради задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко