Провадження № 22-ц/812/1075/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чулупом О.С., дата складання повного тексту невідома, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чорноморського національного університету імені Петра Могили про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чорноморського національного університету імені Петра Могили (далі ЧНУ ім. П.Могили) про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у квітні 2006 року йому, було запропоновано переїхати до м. Миколаєва на роботу до відповідача.

Вказує, що на той час він працював доцентом кафедри адміністративного права Національного університету внутрішніх справ в м. Харкові та був атестованим співробітником МВС, майором міліції, близько десяти років стояв в черзі на житло, в якій був один з перших.

Оскільки такий переїзд викликав значні втрати, зокрема: сімейні ускладнення (переїзд та працевлаштування дружини, переїзд доньки та переведення до нової школи тощо), зменшення заробітної плати, більш пізній вихід на пенсію, втрата черги на житло, розірвання соціальних зв`язків та зміна стилю життя тощо, а тому на замін в якості компенсації за вказані втрати відповідачем було запропоновано здійснити оплату праці шляхом передання у власність протягом п`яти років позивачу житла у вигляді трикімнатної квартири.

На виконання зазначеної домовленості 07 квітня 2006 року позивач уклав з відповідачем контракт № 63/06 та Додатковий договір, у відповідності до якого відповідач зобов`язався надати йому житло придатне для проживання та таке, що може бути в подальшому приватизоване позивачем.

В той же час, відповідач всупереч п. 2.1 Додаткового договору до цього часу ухиляється від оформлення житла у власність позивача, що було умовою укладеного між сторонами трудового контракту.

Позивач вказує, що отримання квартири у власність є умовою оплати праці позивача за трудовим контрактом в розумінні норм ст.ст.1,2, 20, Закону України «Про оплату праці».

Враховуючи вищевикладене просив визнати за ним право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,22 кв.м., як таке, що виникла на підставі трудового контракту.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2019 року у задоволені позову відмовлено за безпідставністю.

Мотивуючи відмову у задоволені позову, суд вказував, що перехід права власності на спірну квартиру можливо у спосіб визначений договором: приватизація або безоплатне відчуження.

Крім того, зазначав, що набуття права власності за рішенням суду можливо лише за вимогами ст.ст.335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших незаборонених законом підстав, зокрема правочинів.

Положення ст.392 ЦК України на яку посилається позивач у позові не породжує, а підтверджує наявне у особи право власності, набуте раніше на законних підставах. Оскільки у позивача раніше не виникло право власності на спірну квартиру, то норми ст.392 ЦК України за вказаних обставин застосовані бути не можуть.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи якої вказував, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказував, що з липня 2006 року він власними силами та за власний рахунок здійснював ремонт у наданій йому відповідачем квартирі АДРЕСА_1 . З жовтня 2007 року він проживає у цій квартирі, а тому вважає, що з моменту передачі відповідачем йому квартири у нього виникла право власності на неї.

Крім того, судом взагалі не досліджувались умови оплати праці позивача, в той час, як надана квартира позивачу у власність є умовою, що стосується компенсацією за переїзд з іншої місцевості, відмови від черги на житло у м. Харкові, звільнення з органів внутрішніх справ та відмовою у зв`язку з цим низки соціальних гарантій та за виконану позивачем роботу за трудовим договором ( контрактом).

Також судом першої інстанції при вирішенні спору не застосовано ст.328,392 ЦК України, ст.ст.2,20 Закону України» Про оплату праці», ст.50 Закону України «Про вищу освіту» та принцип належного урядування, який спрямований на реалізацію конституційного принципу верховенства права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому зазначає, що підписання трудового контракту та Додаткового договору та фактична передача квартири у користування не є підставою для набуття або передачі права власності.

У суді апеляційної інстанції позивач підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне без апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає у повній мірі.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірна, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Отже, судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Так, за приписами ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

Зважаючи на те, що відповідно до ст.328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що за договором купівлі-продажу від 30 вересня 2005 року, укладеного між Держава в особі Верховної Ради України у повному господарському віддані Державного підприємства Суднобудівний завод ім. 61 Комунара та Миколаївський державний гуманітарний університет ім. Петра Могили (правонаступником якого на теперішній час є Чорноморський національний університет ім. Петра Могли),останнім було придбано будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 550.30 кв.м., житловою 364.20 кв.м.(а.с.105-108).

Після чого право власності за відповідачем було зареєстровано у Миколаївському ММБТІ 05 вересня 2006 року( а.с .111).

07 квітня 2006 року між Миколаївським державним гуманітарним університетом ім. Петра Могили та ОСОБА_1 укладено контракт № 63/06 з науково педагогічним працівником закладу освіти, що є у загальній державній власності (далі Контракт) на строк до 07 квітня 2011 року( а.с.10-13).

Пунктом 1.2. вищезазначеного контракту встановлено, що він є особливою формою трудового договору. На підставі контракту виникають трудові відносини між науково-педагогічним працівником і закладом освіти в особі його керівника. Звільнення з посади керівника закладу не є підставою для розірвання контракту з науково-педагогічним працівником.

Відповідно до п.5.13 Контракту, відповідач зобов`язаний надати ОСОБА_1 в термін до 01 вересня 2006 року житло загальною площею не менше 80 метрів квадратних, придатне для проживання та таке, що може бути в подальшому приватизоване науково-педагогічним працівником у відповідності до чинного законодавства про приватизацію чи передане іншим способом науково-педагогічному працівнику у власність в безоплатному порядку.

З метою визначення порядку виконання зобов`язань про забезпечення житлом запрошеного з іншої місцевості Працівника, прийнятих на себе Університетом відповідно до вищезазначеного Контракту між тими ж сторонами було укладено Додатковий договір (далі Договір).

Відповідно до п.1 встановлено, що цим Договором визначаються порядок сумісного завершення реконструкції та передачі у власність Працівнику житлового приміщення, загальною площею: 50,7 житловою (корисною) площею 80,22 з кількістю жилих кімнат 3 (три), що знаходиться на другому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та визначеному на плані другого поверху плану реконструкції гуртожитку під житловий будинок 23-ПР.06.00 (який додається до Додаткового договору і є його невід`ємною частиною), як квартира АДРЕСА_3 »), та гарантії якісного виконання Працівником взятих на себе трудових обов`язків на протязі всього строку дії трудового контракту № 63/06 від 07.04.2006 р., укладеного між працівником та Університетом ( надалі - трудовий контракт).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що Університет зобов`язується передати Квартиру у власність Працівника до 31 серпня 2011 року. За домовленістю Сторін вказаний строк може бути скорочений. Пропущення цього строку не припиняє даного зобов`язання.

Відповідно до п.2.1.2, Університет передає Квартиру Працівнику у власність одним із таких способів:

надання дозволу (згоди) на безоплатну приватизацію Квартири;

відчуження квартири Працівнику на безоплатній основі та у спосіб прямо не боронений законодавством.

Згідно п.2.1.4 Університет гарантує, що на момент укладення цього Додаткового Договору» Університет є власником Квартири, вправі розпорядитися Квартирою з метою надання її у проживання Працівнику, що Квартира не передана у власність чи користування іншим особам, и перебуває в іпотеці або під забороною відчуження, що щодо Квартири не ведуться судові спори та як юридична адреса Квартира не використовується.

До настання строку передачі квартири у власність, зазначеного в п.2.1 цього додаткового договору Університет зобов`язаний до 01 жовтня 2007 року надати працівникові квартиру у користування, за договором найму жилого приміщення, як відомче житло, що належить університету, на підставі ордеру міськвиконкому Миколаївської міської ради( п.2.2 ).

У разі якщо Університет не виконує взятих на себе зобов`язань щодо передання квартири у власність Працівника (п.п. 2.1 - 2.1.4 цього Договору) або зобов`язань щодо надання квартири у користування за договором найму жилого приміщення (п. 2.2 цього договору) Університет сплачує Працівнику грошову компенсацію в сумі, яка дозволяє, після податків, зборів та внесків, передбачених законодавством, придбати аналогічне житло за ринковою вартістю, визначеною на момент повної сплати компенсації. Університет також компенсує інші витрати, понесені Працівником у зв`язку з невиконанням Університетом взятих на себе зобов`язань ( п.6.4 Договору).

На спільному засіданні профкому і ректору МДГУ ім. П. Могили від 27 грудня 2007 року було вирішено надати відомчі квартири, в тому числі ОСОБА_1 - доценту, кандидату юридичних наук - трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 79.5 кв.м. на склад сім`ї три особи ( АДРЕСА_4 ).

Згідно рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 446 від 16 травня 2014 року з будинку АДРЕСА_2 знято статус гуртожитку (а.с.97).

Судом встановлено, що і не заперечується сторони, що позивач вселився у спірну квартиру, користувався нею, сплачував комунальні платежі на надані послуги житлово-комунальних служб.

11 серпня 2015 року ОСОБА_1 на адресу ректора ЧДУ ім. П.Могили направив вимогу про негайне виконання вищезазначених умов Додаткового договору щодо вирішення питання про передачу йому у власність спірної квартири.

Листом від 13 серпня 2015 року №01/608 ЧДУ ім. П. Могили повідомив, що надання у власність квартири АДРЕСА_1 , є неможливим, оскільки згідно Закону України «Про приватизацію житла", таке надання може здійснюватися з державного (комунального) Фонду. Квартира, якою користується ОСОБА_1 знаходиться в будинку, який належить на праві власності ЧДУ ім. П. Могили, згідно договору купівлі-продажу між університетом і державним підприємством "Суднобудівний завод їм 61 Комунара" від 30 вересня 2005 року і визнаного житловим, згідно рішення виконавчого комітету Миколаївської міської Ради від 26 грудня 2008 року.

26 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням. Питання щодо передачі йому у власність спірної квартири у встановленому законом порядку вирішено не було.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 139633847 від 29 вересня 2018 року, власником житлового будинку АДРЕСА_2 є АДРЕСА_5 Петра Могили, форма власності - державна.

Наказом Міністерства освіти і науки України №676 від 14 червня 2016 року визначено майно, яке закріплено на праві господарського відання за Чорноморським національним університетом ім. Петра Могили, у тому числі, і квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до статуту відповідача, затвердженого наказом Міністерства освіти та науки від 05 липня 2016 року №781, що знаходиться у вільному доступі у мережі інтернет, Чорноморський державний університет імені Петра Могили є правонаступником Миколаївського державного гуманітарного університету імені Петра Могили.

Уповноваженим органом по управлінню Університетом, як заснованим органом державної влади від імені держави вищим навчальним закладом є Міністерство освіти та науки України, яке в межах визначених Кабінетом Міністрів України, реалізує такі права та обов`язки здійснює контроль за фінансово - господарською діяльністю, ефективним використанням майна переданого Університету в господарське відання відповідно до законодавства ( п.1.4)

За положеннями п.11.2 Статуту за університетом як вищим навчальним закладом державної форми власності, з метою забезпечення діяльності, передбаченої цим статутом, закріплено на праві господарського відання майно, яке не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди МОН України та конференції трудового колективу університету, крім випадків, передбачених законодавством України.

Чорноморський національний гуманітарний університет є державним закладом освіти, який підпорядковується Міністерству освіти і науки України.

Згідно вимог ст.70 Закону України "Про вищу освіту" майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновника вищого навчального закладу та вищого колегіальної органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.

За змістом абз. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій - щодо об`єктів, визначених в абзаці шостому ч.1 ст. 2 цього Закону, та нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів.

Системний аналіз положень вказаного законодавства дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду, яке перебуває на праві оперативного управління можлива виключно після передачі такого майна у комунальну власність.

В свою чергу, передача такого майна у комунальну власність може бути здійснена виключно за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном - тобто, у справі яка розглядається - за рішенням Міністерства освіти і науки України.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 указу Президента України № 451/95 від 16.06.1995р. "Про Положення про національний заклад (установу) України" заборонено органам виконавчої влади не передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям.

За змістом ч. 1 ст. 80 Закону України "Про освіту" до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.

Крім того, відповідно до ч. ч. 3, 4 цієї статті, основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків, встановлених законом. Об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

З огляду на зазначене, правові підстави для задоволення позовних вимог стосовно визнання права власності на спірну квартиру відсутні, оскільки в матеріалах справи відсутня відповідна згода засновника закладу вищої освіти на передачу цього майна позивачеві у відповідності до умов додаткового договору та вимог діючого законодавства.

Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України та обставин справи ОСОБА_1 не доведено, що він є саме власником спірного нерухомого майна, набув право власності у встановленому законом порядку, й це право оспорюється або не визнається іншою особою, або те, що він втратив документ, який засвідчує його право власності. А тому доводи апеляційної скарги про набуття ним права власності на вказану квартиру після передачі її йому у користування, не заслуговують на увагу.

Колективними договорами Університету за 2007-2008, 2007-2008 роки дійсно передбачено надання квартир у власність при залучені до роботи в МДГУ кандидатів наук, проте таке не спростовує передачу майна у порядку, визначеному законом.

В той же час умовами п.6.4. Додаткового договору за невиконання Університетом взятих зобов`язань щодо передачі квартири у власність працівникові передбачено сплату працівникові компенсації в сумі, яка дозволяє після сплати всіх податків, зборів та внесків, придбати аналогічне житло за ринковою вартістю.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки висновків суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, залишивши без змін заочне рішення районного суду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.