ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження 2/201/1259/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Розумняк К.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 липня 2019 року ФОП ОСОБА_4 прийняв від ОСОБА_3 замовлення б/н на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_6 . Замовлення оформлено та прийнято до виконання ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_3 . Місце встановлення - Запорізьке кладовище. Вартість замовлення склала - 26500 грн., передплата - 13000 грн. Покійна ОСОБА_6 є матір`ю позивача, відповідач ОСОБА_3 - батьком. ОСОБА_6 була похована позивачем 20 березня 2017 року на Запорізькому кладовищі, про що ОСОБА_1 КП «Ритуальна служба» ДМР було видано свідоцтво про поховання серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер поховання № НОМЕР_2 . Поряд із ОСОБА_6 поховані мати та бабуся померлої ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Позивач зазначає, що ОСОБА_3 не мав жодного відношення до поховання останніх. ОСОБА_3 лише 23 вересня 2019 року отримав від позивача під розписку свідоцтво про смерть ОСОБА_6 , яке нібито було йому потрібно для підтвердження в контролюючих органах що він є вдівцем. Позивач зазначає, що не надавав ОСОБА_3 а ні усну, а ні письмову згоду на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди на місці поховання ОСОБА_6 , не надавав згоди ФОП ОСОБА_4 на прийняття від ОСОБА_3 замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди на місці поховання ОСОБА_6 . Позивач вважає, що вищевказане замовлення від 05 липня 2019 року на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі ОСОБА_6 , порушує його права, як користувача місця поховання на одноосібне право встановлення надмогильної споруди, а тому був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

08 січня 2020 року ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх необґрунтованістю.

До початку розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд визнати що свідоцтво про поховання його дружини ОСОБА_6 знаходиться у ОСОБА_1 неправомірно та зобов`язати останнього повернути його ОСОБА_3 .

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 неправомірно утримує у себе свідоцтво про поховання ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_3 був з померлою у зареєстрованому шлюбі і всі документи, пов`язані з ОСОБА_6 мають перебувати у нього, її чоловіка.

Ухвалою суду від 28 травня 2020 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали, просили задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 заперечували.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяви, в яких просив суд розглядати справу без його участі, відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов.

Відповідач ФОП ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив позов ОСОБА_1 задовольнити та розглядати справу без його участі.

У судовому засіданні 13 липня 2020 року були допитані свідки.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що організацією поховання ОСОБА_6 займався позивач ОСОБА_1 .

Допитаний у якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив, що доглядав за матір`ю ОСОБА_6 , організовував поховання за свої кошти, оскільки ОСОБА_3 самоусунувся.

Від свідка ОСОБА_11 до суду надійшла нотаріально посвідчена заява від 09 липня 2020 року, в якій остання зазначила, що після смерті ОСОБА_6 організацією її поховання та виконання інших поховальних звичаїв займався її син ОСОБА_1 .

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 05 липня 2019 року позивач ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_6 у вигляді замовлення від 05 липня 2019 року. Вартість послуг становить 26 500 грн. Як видно із замовлення ОСОБА_4 прийняв від замовника передплату в сумі 13 000 грн.

На думку позивача ОСОБА_1 вищевказане замовлення від 05 липня 2019 року на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі ОСОБА_6 , порушує його права, як користувача місця поховання на одноосібне право встановлення надмогильної споруди, а тому був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом

Відповідно до абз. 9 ст. 2 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 про те, що замовником послуг з установлення намогильних споруд може бути лише користувач місця поховання (місця родинного поховання), оскільки зазначене ЗУ «Про поховання та похоронну справу» не передбачено, а норми, на які відповідач посилається стосуються організації місця поховання. Твердження позивача про те, що він не надавав своєї згоди на укладення спірного замовлення, суперечить свободі договору, передбаченого ст. 627 ЦК України, згідно із якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

В свою чергу, згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом із тим, розглядаючи спір у межах позовних вимог (ч. 1. ст.13 ЦПК України) суддя вважає, що обраний обома позивачами спосіб захисту порушеного права не відповідає чинному законодавсту.

За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 12 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд.

Згідно із ч. 1. ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 12 ЦПК України передбачає принцип змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у: недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст. 215 ЦК); безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника (ст. 387 ЦК); невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання (ст. 610 ЦК); безпідставній односторонній відмові від договору (ст. 651 ЦК); продажу товара неналежної якості (ст. 678 ЦК); втраті чи пошкодженні речі (ст. 951 ЦК); спричиненні фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (ст. 1166 - 1167 ЦК) тощо.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках..

Цивільним кодексом України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Обраний позивачем спосіб захисту не виповідає нормам ЦК України.

З урахуванням викладеного, вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню через невірно обраний спосіб захисту права.

Обставини укладення замовлення від 05 липня 2019 року також досліджувалися при вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання неправомірними дій, повернення суми передплати, відшкодування моральної шкоди, де ОСОБА_3 просив суд визнати неправомірними такі дії відповідача як: 1) неодноразові твердження (усні й письмові), що замовлення від 05.07.2019р. є незаконним, оскільки знаходиться поза межами компетенції відповідача і не може бути виконане; 2) повернення всієї суми передоплати. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 7 000 грн. + 50 грн. за кожний наступних день, починаючи з дати звернення до суду і до винесення рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі і ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2020 року вказане рішення залишене без змін. Отже вказане рішення районного суду набрало законної сили.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Крім того, судом встановлено, що стосовно замовлення від 05 липня 2019 року виконавцем було прийнято від замовника замовлення б/н від 05 липня 2019 року на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_6 ; вартість замовлення склала 26 500 грн., виконавець прийняв від замовника за вказаним замовленням аванс в сумі 13 000 грн.. Замовник при оформленні замовлення повідомив, що покійна ОСОБА_6 була його дружиною і надав на підтвердження цього відповідний документ, але зазначив, що на даний момент при собі він не має її Свідоцтва про смерть та Свідоцтва про поховання, адже забув їх вдома, і які обіцяв надати виконавцеві за декілька днів, коли приїде погоджувати ескіз пам`ятника та інші його деталі.

Отже, виконавець для замовника за прийнятим від нього замовленням мав у комплексі здійснити наступне: виготовити пам`ятник; продати пам`ятник; встановити пам`ятник. Виконавець не витрачав отримані від замовника кошти в сумі 13 000 грн., не виконував його замовлення та не закуповував матеріали, які необхідні для виготовлення та встановлення пам`ятника дружині замовника, адже замовник так і не приїхав погоджувати ескіз пам`ятника і не надав виконавцеві Свідоцтва про смерть його покійної дружини та Свідоцтва про поховання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 син померлої ОСОБА_6 ОСОБА_1 надав виконавцеві Свідоцтво про поховання серії НОМЕР_3 , видане саме йому - ОСОБА_1 як користувачу місця НОМЕР_4 . Дане свідоцтво було видане Комунальним підприємством «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради і відповідно єдина особа, яка має право на замовлення послуги по встановленню пам`ятника померлій ОСОБА_6 , на місці її поховання є лише і тільки ОСОБА_1 .. ОСОБА_1 повідомив виконавця, що він не надавав дозволу замовнику на встановлення на могилі своєї померлої мами надмогильної споруди, адже той не здійснював її поховання і не ніс відповідних фінансових витрат на це.

Разом зі Свідоцтвом про поховання ОСОБА_1 надав також Свідоцтво про смерть його мами - ОСОБА_6 і повідомив, що сам буде замовляти виготовлення і встановлення у виконавця пам`ятник (надмогильну споруду) своїй померлій мамі, що він в подальшому і зробив уклавши з виконавцем 18 липня 2019 року договір про виготовлення та встановлення надмогильної споруди та погодили ескіз пам`ятника для встановлення на могилі ОСОБА_6 (замовлення-2).

Виконавець 20 грудня 2019 року повернув отримані від замовника кошти в сумі 13 000 грн. надіславши їх на адресу замовника через поштового оператора Укрпошта, адже замовник відмовлявся отримувати дані кошти безпосередньо у виконавця. Одночасно з переказом коштів на ім`я замовника 20 грудня 2019 року виконавцем було надіслано цінного листа з описом вкладення, а саме: доказами повернення авансового платежу в розмірі 13000 грн., якого він отримав 23 грудня 2019 року. Виконавець не має права приймати та виконувати замовлення від замовника з наступних підстав:

Преамбулою Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що цей Закон визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» встановлено, що користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Стаття 25 міститься в Розділі III Закону України «Про поховання та похоронну справу», назва якого звучить як: «Організація місць поховання». В даному розділі закону законодавцем урегульовані наступні питання: місце поховання (ст. 23); місця невідомих поховань (ст. 24); могили (ст. 25); види поховань померлих (ст. 26); реєстрація поховань померлих (ст. 27); право власності на земельну ділянку, де розміщене місце поховання, а також на об`єкти, розташовані на місці поховання (ст. 28); власники колумбарних ніш, намогильних споруд, склепів (ст. 29); утримання місць поховань (ст. 30); охорона місць поховань (ст. 31).

Саме в Розділі 3 Закону України «Про поховання та похоронну справу», а конкретніше в ст. 25 законодавцем встановлено законодавчу норму про те, хто має право встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), урегульовано питання про проведення підпоховання, здійснення інших дій, пов`язаних з використанням місця поховання та встановлено заборону будь-кому без згоди користувача місця поховання встановлення намогильної споруди, склепу.

Статтею 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» чітко і конкретно визначено наступне: за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації.

За бажанням одного з родичів, визначених у частині п`ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця похованню (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.

На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувач місця родинного поховання. Іншою нормою права, окрім Закону України «Про поховання та похоронну справу», не врегульовано питання (встановлено обмеження) щодо встановлення надмогильних споруд.

Свідоцтво про поховання померлої та свідоцтво про смерть має лише син замовника - ОСОБА_1 , який і здійснював поховання своєї матері ОСОБА_6 . Як стало відомо виконавцеві від ОСОБА_1 , копія свідоцтва про смерть в замовника з`явилася лише 23 вересня 2019 року, про що свідчить відповідна розписка замовника про отримання від ОСОБА_1 свідоцтва про смерть матері останнього на прохання замовника від 21 вересня 2019 року, копію якої виконавцеві надав ОСОБА_1 ..

Стаття 627 ЦК України визначає поняття свободи договору. Так, згідно даної статті визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 ЦК наведено вичерпний перелік умов, при дотриманні яких договір буде дійсним, а саме: зміст договору не повинен суперечити нормам ЦК, інших актів цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК); особа, яка укладає договір, повинен мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК); волевиявлення учасника договору повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тобто в підприємства в особі керівника або в підприємця повинне бути бажання укласти договір (ч. З ст. 203 ЦК).

ЦК України поділяє недійсні договори на дві категорії (ч. 2, 3 ст. 215): нікчемні - це договори, недійсність яких випливає з норми закону і не потребує визнання в судовому порядку; оспорювані - це договори, недійсність яких прямо законом не передбачена, але може бути визнана в судовому порядку на вимогу однієї зі сторін договору або іншої зацікавленої особи (наприклад, органу ДФС), що заперечує дійсність цього договору.

Договір або окремі його умови є нікчемними, якщо це встановлено законом і визнання їх такими в судовому порядку не потрібне (ч. 2 ст. 215 ЦК; п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9). Підстави, з яких договір або окремі його умови вважаються нікчемними, установлено ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 та іншими нормами ЦК залежно від виду договору. У консультації ми розглянемо ті ситуації, які найчастіше відбуваються на практиці.

Оспорюваними є договори, де одна зі сторін договору або інша зацікавлена особа заперечує дійсність договору або його окремі умови з підстав, установлених законом. У цьому випадку для визнання такого договору або його умов недійсними такій стороні необхідно звернутися до суду (ч. З ст. 215, ст. 217 ЦК).

ОСОБА_1 в своїй позовній заяві не посилається на жоден закон чи статтю ЦК України, яку б порушили ФОП ОСОБА_4 і ОСОБА_3 при укладанні замовлення від 05 липня 2019 і яка б була підставою для визнання цієї угоди недійсною чи нікчемною.

Що стосується заявленої ОСОБА_3 зустірчної позовної вимоги що свідоцтво про поховання його дружини ОСОБА_6 знаходиться у ОСОБА_1 неправомірно та зобов`язати останнього повернути його ОСОБА_3 , слід зазначити наступне.

Близькі родичі це фізичні особи, природний зв`язок між якими ґрунтується на походженні один від одного або від спільних предків і має правове значення у випадках, передбачених законодавством. Близькими родичами є: батьки, діти, рідні брати і сестри, дід, бабка, онуки. Статус близьких родичів мають також подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 - чоловіком, тобто останні є її близькими родичами.

Чинним законодавством України не передбачено, в кого саме після смерті особи мають перебувати документи, видані на підставі її смерті, тобто слід дійти до висновку про те, що і ОСОБА_1 і ОСОБА_3 мають однаково рівні права на зберігання таких, як її близькі родичі, а тому, враховуючи наведене, слід дійти до висновку про необгрунтованість зявлених зустрічних позовних вимог та невідповідність її вимогам законодавства.

Щодо клопотання ОСОБА_3 в частині постановлення окремої ухвали стосовно ряду державних та правоохоронних органів для притягнення винних осіб до відповідальності, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Згідно із ч. 5 ст. 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. З огляду на вищенаведене та установлені обставини справи, не вбачається правових підстав для постановлення окремої ухвали.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Тобто, позивачі повинні довести, що дiями відповідчів було порушено його права. Однак, жодних допустимих доказiв позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в задоволенні їх позовних вимог відмовити.

Таким чином, викладені позивачами обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Враховуюче те, що суд дійшов до висновку про відмову у задовленні позовних вимог ОСОБА_1 судові витрати по справі не відшкодовуються.

З урахуванням того, що ОСОБА_3 був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 430 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним замовлення на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди- відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 15 липня 2020 року.

Суддя С.С. Федоріщев