Номер провадження: 22-ц/813/635/20
Номер справи місцевого суду: 492/1244/17
Головуючий у першій інстанції Варгаракі С. М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 09 вересня 2019 року (одноособово суддя Варгаракі С.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» про визнання відмови у виплаті страхового відшкодування неправомірною, відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

27.09.2017 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі-СК) про визнання неправомірною відмову у відшкодуванні шкоди, і, остаточно уточнивши позов, позивачка просила: визнати неправомірною відмову СК у відшкодуванні шкоди, завданої позивачці внаслідок смерті ОСОБА_2 , заподіяної в ході дорожньо-транспортної пригоди (далі-ДТП) джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 ; стягнути зі СК на користь позивачки 13 764 гривень страхового відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті ОСОБА_3 ; стягнути зі СК на користь позивачки 13 764 гривень страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання та встановлення пам`ятника.

Позов обґрунтовано наступним.

29.11.2013 року у с. Долинівка на ж/д переїзді відбулася ДТП за участю автомобіля «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 та гужової повозки. В результаті даної пригоди пасажир ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці. Позивачка є донькою загиблого ОСОБА_1 01.12.2016 року представник позивачки подав до СК повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування.

13.07.2017 року за вих. № 03/2451 позивачка отримала від СК повідомлення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування із посиланням на відсутність вини водія транспортного засобу «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 , чия відповідальність застрахована.

Позивачка вважає, що відмова у виплаті страхового відшкодування суперечить вимогам чинного законодавства України і просить визнати неправомірною таку відмову, оскільки смерть ОСОБА_2 настала внаслідок ДТП і заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, автомобілем «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 .

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила позов задовольнити.

У судовому засіданні 09.09.2019 року представник позивачки позов підтримав, представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 09.09.2019 року позов

ОСОБА_1 задоволено, суд:визнав неправомірною відмову СК у відшкодуванні шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок смерті ОСОБА_2 , заподіяної в ході ДТП джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом«Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 ; стягнув зі СК на користь ОСОБА_1 13 764 гривень страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання ОСОБА_2 , 13 764 гривень моральної шкоди і 5 000 гривень судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, а також 640 гривень судового збору на користь держави.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

СК не погодилась із рішенням суду від 09.09.2019 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника СК зазначає:

Суд проігнорував постанову про закриття кримінальної справи від 29.03.2014 року, з якої вбачається, що: «... пасажир ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись на передньому пасажирському місці, в порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5, 5.2, 5.3 Правил дорожнього руху України, з незрозумілих причин, втрутився в керуванням автомобілем, тобто своєю лівою рукою схопився за рульове колесо, чим змінив напрямок руху вправо, внаслідок чого автомобіль почав переміщення у даному напрямку, в цей час водієм ОСОБА_4 було зроблено різкий рух вліво, для розблокування рульового колеса…». Зазначені обставини підтверджуються: протоколом огляду місця пригоди від 30.11.2013 року, схемою і фототаблицею до нього; протоколом огляду транспортного засобу від 30.11.2013 року, показами водія ОСОБА_4 і свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також висновками судово-медичних та судово-трасологічних експертиз».

Суд першої інстанції прийшов до невірних висновків, що вина водія ОСОБА_4 є доведеною, незважаючи на закриття кримінальної справи. Саме дії загиблого ОСОБА_2 призвели до його загибелі, крім того могли призвести до загибелі інших людей.

Суд невірно застосував до спірних правовідносин п. 4 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом, підвищеної небезпеки» (далі-постанова пленуму ВССУ від 01.03.2013 року), яким визначено, з огляду на презумпцію вини завдача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК).

У даному випадку умисел потерпілого ОСОБА_2 повно та всебічно доведений, оскільки згідно висновків досудового розслідування № 0003932, постановою від 29.03.2014 року встановлено, що саме дії ОСОБА_2 призвели до ДТП, та, як наслідок, загибелі самого потерпілого.

Крім того, відповідно до п. 7 постанови пленуму ВССУ від 01.03.2013 року: «При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних в події (п.1 ч.2 ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результат (наприклад, суїцид).

Постановою про закриття кримінального провадження від 29.03.2014 року встановлено що «в діях водія ОСОБА_4 відсутні порушення ПДР, які знаходились би у причинному зв`язку з ДТП, то в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ст. 286 КК України».

Відносини, що склалися між сторонами у зв`язку з виплатою страхового відшкодування за полісом ЛС/3761062 врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі-Закон).

Відповідно до п. 32.1 ст. 32 Закону, страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

З огляду на те, що дії ОСОБА_4 у ДТП не були неправомірними, в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України, СК повідомило позивачку, що вона не має правових підстав для відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 не настала.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з огляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року провадження 15166св16 (цивільна справа № 674/1666/14-н) та постанові Верховного Суду по справі 126/1439/17 (провадження № 61-456 св 17) від 01.02.2018 року.

СК жодним чином не порушила вимог чинного законодавства України і повідомила позивачку про відсутність правових підстав для відшкодування шкоди внаслідок ДТП після повного та всебічного розслідування причин та обставин ДТП.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на скаргу представник ОСОБА_7 зазначив:

Основними доводами СК є посилання на те, шо в події, яка трапилась 29.11.2013 року близько 19 год. 00 хв. на 88 км.+173 м автодороги Т-1608 "Сарата-Арциз-Червоноармійське-Болград" на території Арцизького району Одеської області, в діях водія ОСОБА_4 відсутня вина у вчиненні ДТП, проте з таким доводом позивачка не погоджується.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка па відповідній правовій підставі (право власності, інше, речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку», а згідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 24 КК України визначено поняття прямого та непрямого умислів, і, згідно ч.3 зазначеної статті: "Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Інтелектуальний момент непрямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Непрямий умисел повністю збігається з прямим умислом за такою ознакою інтелектуального моменту, як усвідомлення. Відповідно до закону при прямому умислі винний передбачає наслідки як можливий або неминучий результат свого суспільно небезпечного діяння, а при непрямому умислі він передбачає лише можливість настання таких наслідків. Основна відмінність прямого і непрямого умислу полягає у їх вольовому моменті. Якщо при прямому умислі він характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків, то при непрямому - свідомим припущенням їх настання.

Статтею 25 КК України визначено поняття необережності та її видів. Так, згідно вказаної статті ККУ, необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

За ознаками інтелектуального і вольового моментів злочинна самовпевненість і

непрямий умисел подібні між собою, при цьому, і злочинна самовпевненість, і непрямий умисел характеризуються передбаченням особою можливості настання суспільно небезпечних наслідків.

В даному випадку слідством не встановлено, що пасажир автомобіля «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взагалі вчиняв якісь дії, спрямовані на настання ДТП.

Відповідно до роз`яснень постанови пленуму ВССУ від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що шкоду потерпілому завдано джерелом підвищено небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого і жодних доказів цьому відповідачем не надано.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Такої ж позиції притримується Верховний Суд, про що свідчать його постанови від 05.12.2018 у справі №757/59802/16-ц і від 10.01.19 у справі №500/2095/15-ц.

Саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними (в розумінні ст. ст. 1166, 1187 ЦКУ), а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.

Постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України, зокрема, згідно ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обоє 'язковою для суду. З урахуванням аналогії вказаної у ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка слідчого, не є обов`язковою для суду.

Так, згідно правової оцінки слідчого, пасажир ОСОБА_2 порушив наступні пункти Правил дорожнього руху: 1.5. - "Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати -життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків"; 5.2 (г) - "Пасажири, користуючись транспортним засобом, повинні: г) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; 5.3 (а) - "Пасажирам забороняється: а) під час руху відвертати увагу водія від керування транспортним засобом та заважати йому в цьому».

Проте, даючи таку юридичну оцінку слідчий не вказав жодного доказу на підтвердження вказаного висновку. Зокрема слідством не вказано, який саме доказ, крім письмових показів водія, підтверджує, що пасажир своїми діями створював небезпеку чи перешкоду для руху, зокрема слідчий у постанові не посилається на жодну проведену експертизу щодо наявності відбитків пальців пасажира на кермі автомобіля чи слідів поверхні керма на руках загиблого. Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження слідує те, шо висновок слідчого про втручання пасажира ОСОБА_2 в керування транспортного засобу ґрунтується виключно на письмових показах водія ОСОБА_4 ..

Крім цього, згідно пункту 12.3 ПДР України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження, водій вказує, що після того, як пасажир втрутився в керування транспортного засобу, він різко вивернув кермо у право задля розблокування рульового колеса.

Водій не виконав основної вимоги ПДР України, в яких вказується, що в першу чергу водій повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і лише після того, як водій переконається, що будь-які його маневри є безпечними, застосувати об`їзд. В даному випадку саме невиконання водієм вимог пункту 12.3 ПДР України є в причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП, хоча сторона позивача більш ніж впевнена, що вигадка водія про втручання пасажира в керування транспортним засобом є нічим іншим, як способом уникнення відповідальності за спричинену шкоду.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

29.11.2013 року о 19 годині на 88 км.+173 м. автодороги «Сарата-Арциз-Червоноармійське-Болград» на території Арцизького району Одеської області сталося зіткнення автомобіля «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався зі сторони смт. Сарата у напрямку м. Арциз із завантаженими дровами гужовим возом під керуванням ОСОБА_5 , який рухався попереду у попутному напрямку. Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля Сітроен № НОМЕР_1 ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці ДТП (а.с.63,66-68,195 т.1).

Відповідальність водія автомобіля «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 застраховано, відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ серії НОМЕР_2 , діючого станом на 29.11.2013 року (а.с.11 т.1).

Постановою старшого слідчого в ОВС ВР ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області від 29.03.2014 року, кримінальне провадження № 0003932 від 30.11.2013 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України, у зв`язку із відсутністю у діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с.66-68 т.1).

25.11.2016 року позивачка, донька загиблого ОСОБА_2 , в особі представника звернулась до СК із заявою про виплату страхового відшкодування за полісом ОСЦПВВНТЗ серії НОМЕР_2 у розмірі 27 528 гривень, яке складається з відшкодування витрат на поховання та встановлення пам`ятника у розмірі 14 570 гривень і моральної шкоди у розмірі 14 570 гривень (а.с.8,9,12-14 т.1).

13.07.2017 року за вих. № 03/2451 СК повідомила представника позивачки про відмову у виплаті страхового відшкодування (а.с.10 т.1).

26.06.2016 року між позивачкою і ТОВ «Автопоміч» укладений договір про надання юридичних послуг, а 15.09.2017 року між адвокатом Марченко О.П. і позивачкою укладено договір про надання правової допомоги. 12.09.2017 року позивачка здійснила оплату за договором про надання юридичних послуг від 26.06.2016 року у розмірі 5 000 гривень (а.с.17-21,172-174 т.1).

16.10.2018 року представником ТОВ «Автопоміч» надано детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої допомоги від 16.10.2018 року і актробіт від 16.10.2018 року (а.с.175-180 т.1).

11.12.2018 року позивачка в особі представника остаточно уточнила позов шляхом подання відповідної заяви, в якому просила: визнати неправомірною відмову СК у відшкодуванні шкоди, завданої позивачці внаслідок смерті ОСОБА_2 , заподіяної в ході дорожньо-транспортної пригоди (далі-ДТП) джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом «Сітроен» № НОМЕР_1 ; стягнути зі СК на користь позивачки 13 764 гривень страхового відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті ОСОБА_3 ; стягнути зі СК на користь позивачки 13 764 гривень страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання та встановлення пам`ятника (а.с.190-192,199,200 т.1).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про страхування» (далі-Закон 1), Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі-Закон 2).

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що позивачка має право на страхове відшкодування, оскільки шкоду заподіяно внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а тому шкода відшкодовується незалежно від вини завдавача шкоди/страховика. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров`я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки(а.с.117-120 т.2).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала,якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується, зокрема дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ст. 1166 ч.1, 1167 ч.1, 1168 ч.2 ЦК України).

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. (ч.ч.2,5 ст. 1187 ЦК України).

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, у розумінні ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст. 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України, п.1 ч.1 ст. 1167 ЦК України).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участі відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Аналогічні положення містяться у ст. 27 Закону 2 про те, що якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди, страховик (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону 2, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених п.п. "г" і "ґ" п. 41.1 та п.п. "в" п. 41.2 ст. 41 Закону 2, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Аналіз наведених норм матеріального права є підставами для висновку, що на відповідача покладається обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Так, незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За загальними правилами, обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.

Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоду завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.

У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв`язок між даною обставиною і завданою шкодою і у такому випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.

Разом з тим, метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст.3 Закону 2 визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

При настанні страхового випадку страховик або МТСБУ, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує, у встановленому цим Законом порядку, оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (ч.1 ст. 22 Закону 2).

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Зважаючи на викладене, законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і боржником у деліктному зобов`язанні, в межах суми страхового відшкодування, виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик хоч і не завдавав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди, у передбаченому Законом 2, порядку.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (с. 3 Закону 3).

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка, донька загиблого ОСОБА_2 , в особі представника звернулась до СК із заявою про виплату страхового відшкодування за полісом ОСЦПВВНТЗ серії НОМЕР_2 у розмірі 27 528 гривень, яке складається з відшкодування витрат на поховання та встановлення пам`ятника у розмірі 14 570 гривень і моральної шкоди у розмірі 14 570 гривень.

13.07.2017 року за вих. № 03/2451 СК повідомила представника позивачки про відмову у виплаті страхового відшкодування.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідач, належним та допустимими доказами не довів, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 ч.1 ЦК України).

У випадку смерті потерпілого, організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Зважаючи на те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність у СК, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку провизнання неправомірною відмову СК у відшкодуванні шкоди, завданої ОСОБА_1 смертю її батька ОСОБА_2 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки з відшкодуванням спричиненої майнової та моральної шкоди.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника СК у скарзі про те, що: суд проігнорував постанову про закриття кримінальної справи від 29.03.2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 , знаходячись на передньому пасажирському місці, порушив п.п. 1.5, 5.2, 5.3 Правил дорожнього руху України і прийшов до невірних висновків, що вина водія ОСОБА_4 є доведеною, незважаючи на закриття кримінальної справи; саме дії загиблого ОСОБА_2 призвели до його загибелі, крім того могли призвести до загибелі інших людей; суд невірно застосував до спірних правовідносин п. 4 постанови пленуму ВССУ від 01.03.2013 р., яким визначено, з огляду на презумпцію вини завдача шкоди; у даному випадку умисел потерпілого ОСОБА_2 повно та всебічно доведений, оскільки згідно висновків досудового розслідування № 0003932, постановою від 29.03.2014 року встановлено, що саме дії потерпілої особи ОСОБА_2 призвели до ДТП, та, як наслідок, загибелі самого потерпілого; при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого; постановою про закриття кримінального провадження від 29.03.2014 року встановлено що в діях водія ОСОБА_4 відсутні порушення ПДР, які знаходились би у причинному зв`язку з ДТП, а тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України; відповідно до п. 32.1 ст. 32 Закону, страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу; дії ОСОБА_4 у ДТП не були неправомірними, в них відсутні порушення ПДР, які знаходились би у причинному зв`язку з ДТП, у зв`язку з чим цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 не настала і така правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року провадження 15166св16 (цивільна справа № 674/1666/14-н) та постанові Верховного Суду по справі 126/1439/17 (провадження № 61-456 св 17) від 01.02.2018 року, - до уваги не приймаються.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Тобто правила цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки діють тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкта, завдяки яким діяльність з ними визнається джерелом підвищеної небезпеки.

У розумінні ч.2 ст. 1188 ЦК України, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами (наприклад пасажири транспортного засобу), яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

При цьому шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами КПК у редакції 1960 року або закриття кримінального провадження за правилами КПК України у редакції 2012 року не означає відсутність вини для покладення на завдавача шкоди цивільно-правової відповідальності.

Постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який досліджується та оцінюється судом у порядку, передбаченому ст. 89 ЦПК України.

У постанові від 29.03.2014 року в кримінальному провадженні № 0003932 йдеться про те, що дії пасажира ОСОБА_2 знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП, що пасажир ОСОБА_2 порушив Правила дорожнього руху: п.1.5. про те, що "Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати -життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків"; п.5.2 (г) про те, що "Пасажири, користуючись транспортним засобом, повинні: г) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п.5.3 (а) про те, що "Пасажирам забороняється: а) під час руху відвертати увагу водія від керування транспортним засобом та заважати йому в цьому».

Надаючи вказану юридичну оцінку діям пасажира ОСОБА_2 , слідчий не зазначив жодного належного і допустимого доказу на підтвердження вказаного висновку.

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 слідує, шо висновок слідчого про втручання пасажира ОСОБА_2 у керування транспортним засобом фактично ґрунтується лише виключно на письмових показах водія ОСОБА_4 (а.с.66-68 т.1).

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що шкоду (смерть ОСОБА_2 ) спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого ОСОБА_2 .

Висновки Верховного Суду, які містяться у постанові від 01.02.2018 року по справі 126/1439/17 (провадження № 61-456 св 17) до уваги не приймаються, оскільки стосуються підстав відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Слід розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам).

У випадку коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам), особи, які завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (ч.2 ст. 1188 ЦК України), а у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно постанови від 29.03.2014 року в кримінальному провадженні № 0003932, 29.11.2013 року о 19 годині на 88 км.+173 м. автодороги «Сарата-Арциз-Червоноармійське-Болград» на території Арцизького району Одеської області сталося зіткнення автомобіля «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався зі сторони смт. Сарата у напрямку м. Арциз із завантаженими дровами гужовим возом під керуванням ОСОБА_5 , який рухався попереду у попутному напрямку. Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля Сітроен № НОМЕР_1 ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці ДТП.

Гужовий транспортний засіб не є джерелом підвищеної небезпеки, оскільки, відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху України, механічний транспортний засіб - це транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна, з урахуванням таких ознак джерела підвищеної небезпеки, як неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди.

Отже, зіткнення 29.11.2013 року автомобіля «Citroen C-Elysee» № НОМЕР_1 з гужовим транспортним засобом, запряженим конем, не може кваліфікуватись, як взаємодія двох джерел підвищеної небезпеки.

Доводи і аргументи, приведені представником позивачки у відзиві на скаргу стосовно наявності підстав та доказів для покладення на відповідача обов`язку сплатити страхове відшкодування, з врахуванням позиції Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 по справі №757/59802/16-ц і постанові від 10.01.19 по справі №500/2095/15-ц, - прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки відповідач порушив право позивачки на отримання страхового відшкодування, порушене право позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, відновлено шляхом задоволення позову.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п. 1-3 ЦПК України).

Витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень, які документально підтверджені, суд першої інстанції стягнув з врахуванням вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам, виходячи з їх співмірності, складності справи та виконаній правником роботі.

З огляду на те, що апеляційна скарга відповідача представника СК не підлягає задоволенню, не підлягають відшкодуванню судові витрати відповідача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» - залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 09 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 22.07.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська