Ухвала

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа № 753/18977/19

провадження № 61-10097ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» на постанову Київського апеляційного суду від 05 травня

2020 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» про скасування наказу про звільнення та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» (далі - ТОВ «Тревел Профешнл Груп») про скасування наказу про звільнення та стягнення коштів.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу у зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі суду від

11 жовтня 2019 року про залишення позовної заяви без руху.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дарницького районного суду

м. Києва від 15 листопада 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що зміст поданої на усунення недоліків позовної заяви, не дає підстав для висновку про усунення недоліків, оскільки звертаючись до суду з уточненою позовною заявою, позивач виклала обставини, якими обгрунтовувала свої вимоги, та додала докази, які вважала за потрібне надати для розгляду позовної заяви.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ТОВ «Тревел Профешнл Груп» у якій заявник просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2020 року та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 відповідає вимогам закону щодо її форми і змісту, не врахував висновків Верховного Суду викладених у постановах від 22 березня 2020 року у справі № 712/957/14-ц та від 05 травня 2020 року у справі № 174/298/18.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно - процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частин першої, другої та третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у вересні 2019 року

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Тревел Профешнл Груп».

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що вона не відповідає за формою та змістом вимогам статті 175 ЦПК України, зокрема позивачем не зазначено: реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача або номер і серію паспорта, нечітко викладено зміст позовних вимог, не викладено обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, доказів, що підтверджують вказані обставини, відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися, доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), відомостей щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, чи всі докази подано до суду.

Копію зазначеної ухвали заявник отримала 05 листопада 2019 року.

Однак, ще 23 жовтня 2019 року на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху до суду першої інстанції надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 , в якій вона уточнила зміст (предмет) позовних вимог, а також зазначила свій реєстраційний номер облікової картки платника податків.

05 листопада 2019 року суд повторно направив позивачу копію ухвали від

11 жовтня 2019 року до виконання, а 15 листопада 2019 року постановив ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Перевіривши зміст уточненої позовної заяви ОСОБА_1 щодо її відповідності вимогам статей 175, 177 ЦК України та скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що по суті заявник, ще до отримання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху усунула її недоліки, зокрема уточнила зміст (предмет) позовних вимог, а також зазначила свій реєстраційний номер облікової картки платника податків та надала докази, якими обгрунтовувала свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обгрунтуванням спірних правовідносин не може бути підставою для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Із статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

У справі «Golder проти Сполученого Королівства» (№ 4451/70, рішення від 21 лютого 1975 року) ЄСПЛ вперше дійшов висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була б безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні за наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ закріпив правило, що частина перша статті 6 Конвенції містить у собі невід`ємне право особи на доступ до суду.

Хоча право доступу до суду є одним з аспектів права на суд, у справі «Нornsby проти Греції» (№ 18357/91, рішення від 19 березня 1997 року) ЄСПЛ зазначив, що відповідно до прецедентної практики параграф 1 статті 6 захищає право кожного звернутись зі скаргою відносно цивільних прав та обов`язків до суду чи трибуналу; таким чином реалізується право на суд, в якому право на доступ, яке є правом ініціювати процес перед судом в цивільній сфері, становить один з аспектів.

Отже, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У справі «Ashingdane проти Сполученого Королівства» (№ 8225/78, рішення від 28 травня 1985 року) ЄСПЛ зазначив, що якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, суд повинен з`ясувати, чи не порушує встановлене обмеження саму суть цього права, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою.

Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Просте існування права доступу в законі не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками: існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (Perez deRada Cavanilles проти Іспанії», № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).

Урахувавши положення Конституції України, норм міжнародного права та практику ЄСПЛ, апеляційний суд дійшов правильного висновку, про те, що повернення позову з формальних підстав, зокрема не зазначення відомостей щодо досудового врегулювання спору та вжиття заходів забезпечення позову, у разі якщо такі заходи не здійснювалися, а також підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову до відповідача, унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту його прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду викладених у постановах від 22 березня 2020 року у справ

№ 712/957/14-ц, від 05 травня 2020 року у справі № 174/298/18 є необгрунтованими, оскільки зазначені висновки зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстав вважати правовідносини у цих справах подібними.

Установивши, що місцевий суд, повертаючи позовну заяву позивачу у зв`язку із неусуненням недоліків, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, апеляційний суд обгрунтовано скасував ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада

2019 року та направив справу для продовження розгляду.

В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, постанова Київського апеляційного суду від 05 травня

2020 року постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Касаційна скарга не містить обгрунтованих посилань на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необгрунтованість скарги.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» на постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» про скасування наказу про звільнення та стягнення коштів, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак