Справа № 265/4441/20
Провадження № 2-з/265/13/20
У Х В А Л А

09 липня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Вайновського А.М., розглянувши у письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В :

08 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із заявою про забезпечення позову.

Вказану заяву обґрунтував тим, що з 14.09.2012 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . У шлюбі мають неповнолітніх доньок, ОСОБА_3 , 2012 року народження, та ОСОБА_4 , 2017 року народження. Родина на даний час мешкає у місті Маріуполі. Нещодавно йому стало відомо, що його дружина має намір поїхати до міста Києва, забравши із собою дітей. Маючи намір пред`явити позов про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, зазначає, що вивезення дітей до іншого міста ускладнить у подальшому встановлення усіх обставин у справі. З цією метою просить забезпечити майбутній позов шляхом заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вивозити дітей без згоди батька з постійного місця мешкання у місті Маріуполі.

Дослідивши доводи заявника ОСОБА_1 та перевіривши їх наданими доказами, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої заяви, виходячи з наступного.

Так, положеннями ч. 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляд заяв про забезпечення позову» передбачено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до цього ж п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Разом із тим, положеннями статті 150 ЦПК України не передбачено такого виду забезпечення позову, як заборона будь-якій особі у вільному пересуванні чи обранні місця проживання, що прямо гарантовано ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Конституцією України.

Крім того, заявником ОСОБА_1 не надано жодних доказів, які б свідчили, що невжиття такого заходу забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по суті майбутнього позову, і посилань на такі обставини за змістом пред`явленої заяви не наведено взагалі.

Відтак, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 149, п. 1 ч. 1 ст. 150, ст. 151, ч. 10 ст. 153, ст. 154, ч. 1 ст. 157, ст. 260, 353 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Дана ухвала на підставі ч. 2 ст. 261 ЦПК України набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.

Ухвала підлягає негайному виконанню, оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвалу складено та підписано 09 липня 2020 року.

Суддя _____________________________________