Справа № 336/6789/19
Пр. № 2/336/650/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за позовом акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» 23 жовтня 2019 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту № 0 від 17.10.2006 року відповідач отримав кредит в сумі 21650 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим строком погашення заборгованості до 18 жовтня 2027 року.

Оскільки відповідач виконував свої зобов`язання неналежним чином, станом на листопад 2016 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 12996,08 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 12028,08 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 968 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 454,99 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення кредиту у сумі 1789 грн. 93 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань зі сплати відсотків у сумі 2192 грн. 74 коп. Рішенням суду від 16.06.2017 року, яке набрало законної сили, позов задоволений. Фактичне погашення заборгованості боржником відбулося шляхом здійснення двох платежів: 26 березня 2019 року та 19 квітня 2019 року.

Станом на 18 жовтня 2019 року залишаються непогашеними проценти, нараховані у відповідності до ст. 625 ЦК України за період з 11 листопада 2016 року по 25 березня 2019 року, стягнення яких не було предметом розв`язання під час розгляду справи, рішення в якій ухвалено 16 червня 2017 року, в сумі 966,36 доларів США. В обґрунтування означеної суми процентів позивач посилається на умови кредитного договору, лист № 156761 від 19.02.2008 року та ч. 2 ст. 625 ЦК України, зазначаючи, що позивач повинен сплатити означені проценти у подвійному розмірі за вказаний період.

Ухвалою судді від 1211.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

З відзиву відповідача випливає, що він повністю не визнає позов, виходячи з такого.

Скориставшись своїм правом, передбаченим законом і положеннями договору між сторонами, на зміну строку виконання зобов`язання, фінансова установа звернулась з вимогою про дострокове повернення кредиту та всіх передбачених договором між сторонами платежів, а також подала до суду позов про дострокове стягнення заборгованості за договором кредитування, який рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2017 року, що набрало законної сили, задоволений повністю. Рішення фактично виконано боржником. У зв`язку з викладеним немає жодної матеріальної передумови для подання цього позову, так як всі належні до сплати платежі станом на день звернення до суду стягнуті означеним рішенням суду. Вимога про притягнення до встановленої статтею 625 ЦК України відповідальності за невиконання грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням рішення суду є безпідставною, оскільки дія цієї статті розповсюджується на порушення грошового зобов`язанням, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, за затримку вже присуджених судом грошових сум, означені проценти стягненню не підлягають.

У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача до суду не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи без участі представника, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи.

З аналогічною заявою в частині прохання про проведення судового розгляду без його участі звернувся до суду відповідач.

Вказані обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили проведення судового розгляду у відсутність учасників справи.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2006 року року сторони уклали договір кредиту № 0, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 21650 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим строком погашення заборгованості до 18 жовтня 2027 року (а. с. 11-19). Станом на листопад 2016 року у позичальника виникла заборгованість за договором в сумі 12996,08 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 12028,08 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 968 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 454,99 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення кредиту у сумі 1789 грн. 93 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань зі сплати відсотків у сумі 2192 грн. 74 коп., яка рішенням суду Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2017 року, яке набрало законної сили, стягнута з відповідача на користь фінансової установи (а. с. 37-39).

Сторін в справі пов`язували правовідносини, що виникають з зобов`язань за кредитним договором, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

До правових наслідків порушення зобов`язання в силу ст. 611 ЦК України відноситься, зокрема, зміна умов зобов`язання.

За змістом ст. 530 ЦК України кредитор має право вимагати виконання зобов`язанням у будь-який час.

Право кредитора змінити строк виконання зобов`язання та вимагати дострокового повернення кредиту передбачено п. п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. договору між сторонами, підставою для чого може бути в тому числі порушення термінів повернення кредиту та (або) процентів та (або) комісій, сплата яких передбачена договором.

Позивач скористався правом зміни строку виконання зобов`язань, направивши відповідачу і поручителю вимогу про дострокове погашення кредиту у встановлений строк, а також подавши до суду позов з вимогою повного дострокового погашення кредиту (а. с. 24-25).

Сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору лише протягом строку дії договору (ст. 631 ЦК України).

З наведеного випливає, що нарахування передбачених договором платежів поза межами дії договору не допускається.

Посилаючись на те, що відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання, встановлена ст. 625 ЦК України, в подвійному розмірі передбачена умовами договору між сторонами, позивач просить притягти до такої відповідальності відповідача, стягнувши з нього 966,36 доларів США на користь позивача.

Вирішуючи цю вимогу, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 625 ЦК України внормовано відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відповідач у відзиві посилається на відсутність правових підстав для висування цієї вимоги, оскільки зобов`язання припинено виконанням, проведеним належним чином, проте повьязує виконання зобов`язання з ухваленням рішення від 16.06.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК, відповідно до яких зобов`язання припиняється:

1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання;

2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майнатощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст.600ЦК);

3)зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (ст.601 ЦК);

4) за домовленістю сторін (ст.604 ЦК);

5)внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст.605 ЦК);

6)поєднаннямборжника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК);

7)неможливістю його виконанняу зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст.607 ЦК);

8) смертюборжника, якщо воно є нерозривно пов`язанимз його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст.608 ЦК);

9) смертюкредитора, якщо воно є нерозривно пов`язанимз особою кредитора (ч. 2 ст.608 ЦК);

10)ліквідацієююридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (ст.609 ЦК).

Означений перерлік підстав для припинення зобовяьзання є вичерпним і до нього не відноситься такої підстави, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

У зв`язку з викладеним слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Наведені міркування містить Анализ Верховного Суду України практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві від 10.10.2014 року, в якому зауважено, що правильною є позиція судів, які здійснюють нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Припинення нарахування цієї відповідальності є правомірним з моменту фактичного виконання рішення суду, тобто 25 березня 2019 року, коли є підстави констатувати припинення зобов`язання у зв`язку з його виконанням проведеним належним чином.

Посилання відповідача на те, що не можна стягувати інфляційні витрати та 3% річних за затримку виплати присуджених судом сум, як випливає з правового висновку Верховного Суду України по справі № 6-2759цс15, є неспроможним, оскільки позивач висуває вимогу про стягнення процентів як захід відповідальності не через невиконання рішення суду в частині несплати присуджених коштів, а у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за договором.

Проте суд не вбачає підстав для задоволення цієї вимоги, виходячи з такого.

Як зазначено, вимога про стягнення означених грошових сум спрямована в русло правовідносин, що внормовані статтею 625 ЦК України.

При цьому позивач посилається на відповідну умову договору, а також на зміст листа № 156761 від 19.02.2008 року.

Договором між сторонами не передбачено стягнення подвійного розміру процентів, що є мірою відповідальності за невиконання грошового зобов`язання в силу ст. 625 ЦК України.

Якщо б подвійна відповідальність за невиконання грошового зобов`язання була передбачена умовами договору, вимога про стягнення грошових коштів за положеннями договору не повинна простиратися за межі дії договору, строк виконання якого, як зазначено судом, змінено на вимогу позивача.

Що стосується змісту листа, згаданого в позові (а. с. 22), з нього лише випливає, що банк приймає на себе зобов`язання збільшувати розмір процентної ставки у разі порушення договору не на всю суму кредиту, а лише на прострочену суму основного боргу.

Таким чином у позивача є право висування цієї вимоги лише з застосуванням положень статті 625 ЦК України.

У зв`язку з викладеним сума відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, пред`явлена до стягнення, є недоведеною, оскільки підстави її стягнення в сумі, що утворює ціну позову, не зазначені позивачем, як не наведено і розрахунок обчислення цієї суми.

Окрім наведених міркувань, суд зауважує на тому, що через відсутність формули обчислення вказаної суми, не можна зробити однозначний висновок про те, чи формують цю суму лише відсотки як питома вага від заборгованості, чий розмір також не зазначений, чи до її складу входять і інфляцій витрати, і з урахуванням того, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, доходить висновку, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10).

Як зазначено в Аналізі Верховного Суду України практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві від 10.10.2014 року, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні - гривні.

У зв`язку з викладеним суд вважає безпідставним нарахування цього виду відповідальності в іноземній валюті.

У зв`язку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивач не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 256, 261, 267, 530, 1050 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України

У Х В А Л И В :

Позов акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, ) до ОСОБА_1 , який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Суддя О.В. Щаслива