ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4571/20 Справа № 203/276/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про встановлення факту постійного проживання, визнання права користування житловим приміщенням, визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом вселення, посилаючись на те, що він є власником Ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.01.1998 року. Власником іншої Ѕ частини квартири є відповідач ОСОБА_1 , яка була дружиною його брата, померлого в 2016 році.

На теперішній час в квартирі проживає відповідач, її син з дружиною та дитиною.

Останні роки він проживав в гуртожитку, в той час як в спірній квартирі мешкав його брат зі своєю сім`єю.

В гуртожитку він проживав до 2014 року та після зміни балансоутримувача вимушений був шукати нове житло.

З братом він був в добрих стосунках та не намагався вселитись в квартиру, щоб не заважати брату. Тому, після переїзду з гуртожитку винаймав житло.

Після смерті брата його дружина отримала у спадок Ѕ частину квартири.

З останньою була домовленість про те, що оскільки йому важко фінансово сплачувати оренду житла, в той час, як він має право на частку квартири, він вселиться в квартиру та буде проживати в окремій кімнаті. Після цих домовленостей він не турбував відповідачку ще понад рік, після чого звернувся до відповідачки із проханням вселитись в квартиру. Однак, в порушення домовленостей відповідач не визнала його права на проживання в квартирі та зазначила, що розгляне таку можливість після того, як він сплатить певну суму коштів за те, що вона всі ці роки утримувала житло та сплачувала комунальні послуги. Він відмовився сплачувати будь-які кошти, оскільки не проживав в квартирі та комунальними послугами не користувався. Тому, вважаючи відмову відповідачки у вселенні незаконною, зібравши свої особисті речі, він приїхав до квартири. Не маючи ключів від останньої, він зателефонував відповідачці з проханням відчинити двері та впустити його до квартири. Проте, відповідачка двері не відчинила та зазначила, що до квартири не впустить та проживати в ній не дозволить. Посилаючись на вказані обставини, обмеження його прав співвласника майна, позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення.

ОСОБА_1 подала зустрічний позов, в якому посилалась на те, що на підставі ордеру № 517 від 28.04.1967 року сім`я ОСОБА_4 (основний наймач), його дружина ОСОБА_5 та сини ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , донька ОСОБА_6 були вселені до квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 після АДРЕСА_2 ).

В травні 1985 року ОСОБА_4 , як учасник ВВВ отримав ордер на квартиру АДРЕСА_3 . Ордер було видано на склад сім`ї ОСОБА_4 (основний наймач), його дружину ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_6 , після чого вони переїхали до вказаної квартири та виселились з квартири АДРЕСА_1 .

Розпорядженням ЖЕО № 249ж від 21.10.1986 року до договору найму квартири АДРЕСА_1 було внесено зміни в частині основного наймача, яким було визнано ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї ( ОСОБА_1 , дівоче прізвище ОСОБА_8 ) та ОСОБА_7 народився син ОСОБА_9

20.05.1995 року вона вийшла заміж за ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 його було визнано батьком дитини ОСОБА_9 із наступною зміною прізвища дитини на ОСОБА_10 .

Після одруження вона разом із сином вселилась до квартири АДРЕСА_1 , 11.09.1995 року були прописані в квартирі та постійно проживають в ній до теперішнього часу. Вказана квартира була постійним місцем проживання ОСОБА_7 та неї з дитиною, з ОСОБА_7 вони вели спільне господарство. Ніякої угоди про встановлення певного порядку користування жилим приміщенням між ними не укладалось. Іншого місця проживання вони не мали.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року вона отримала у власність Ѕ частину спірної квартири, що належала її померлому чоловіку. Після його смерті, розбираючи документи, вона виявила, що її чоловік разом із братом ОСОБА_2 приватизували квартиру. Вона, постійно мешкаючи в квартирі, не надавала письмової згоди на її приватизацію та остання була проведена без її відома. На момент приватизації в квартирі проживали та були зареєстровані ОСОБА_7 , вона та їх дитина ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 в квартирі був прописаний, але фактично не проживав, оскільки на той час мешкав у своєї дружини по АДРЕСА_4 .

Посилаючись на те, що на момент приватизації вона постійно мешкала в квартирі та приватизацію було проведено без її відома та участі в порушення вимог ст.8 «Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ОСОБА_1 просила встановити факт її постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1 з травня 1995 року по теперішній час; визнати за нею право користування квартирою; визнати недійсним розпорядження органу приватизації від 23.01.1998 року № 5/173-98 та видане на його підставі 23.01.1998 року свідоцтво про право власності на житло. З огляду на недійсність зазначених розпорядження та свідоцтва про право власності на житло також просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири, проведену на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1998 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року та визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом вселення задоволено повністю.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення до вказаної квартири.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про встановлення факту постійного проживання, визнання права користування житловим приміщенням, визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою відмовлено повністю.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити її зустрічний позов, а в задоволенні позову ОСОБА_7 - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що вона та її син не використали повністю номінальну вартість житлового чеку, мають право на приватизацію в кількох квартирах, та обставина, що ОСОБА_1 раніше вже використала право на приватизацію є недоведеною. Крім того, зазначає, що управління житлового господарства Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради є належним відповідачем у справі.

Представник департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 517 від 28.04.1967 року, виданого ОСОБА_4 на склад сім`ї з п`яти осіб: ОСОБА_4 (основний наймач), його дружина ОСОБА_5 , сини ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , донька ОСОБА_6 , останні вселились до квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 ) (а.с.46, т.1).

В травні 1985 року ОСОБА_4 як учасник ВВВ отримав ордер на квартиру АДРЕСА_3 . Ордер було видано на склад сім`ї ОСОБА_4 (основний наймач), його дружину ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_6 . Після цього вони переїхали до вказаної квартири та виселились з квартири АДРЕСА_1 .

Розпорядженням ЖЕО № 249ж від 21.10.1986 року до договору найму квартири АДРЕСА_1 було внесено зміни в частині основного наймача, яким було визначено ОСОБА_7 . Склад сім`ї визначено ОСОБА_7 (основний наймач) та його брат ОСОБА_2 (а.с.47, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 одружився із ОСОБА_11 , яка після реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка ОСОБА_10 (а.с.48, т.1).

Згідно свідоцтву про встановлення батьківства, ОСОБА_7 визнано батьком дитини ОСОБА_9 , який народився у ОСОБА_11 (а.с.49,50, т.1).

Відповідно до штампу в паспорті на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що 11.09.1995 року вона була зареєстрована в спірній квартирі (а.с.52, т.1).

11.08.1995 року ОСОБА_7 звернувся до органу приватизації із заявою про передачу у власність спірної квартири (а.с.112, т.1), до якої було надано довідку про склад сім`ї, в якій серед осіб, прописаних в квартирі зазначені ОСОБА_7 (основний наймач), його брат ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 (а.с.113, т.1).

За наслідками розгляду заяви 23.01.1998 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради було видано розпорядження № 5/173-98 та виконкомом Дніпропетровської міської ради 23.01.1998 року видано свідоцтво про право власності на житло, згідно яких спірну квартиру передано у спільну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.10,109, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року його дружині ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спірної квартири (а.с.53,56, т.1).

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут та далі в редакції, що діяла на момент приватизації спірної квартири, Закону України №2482-XII) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Частиною 1 ст.2 Закону України №2482-XII встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.5 Закону України №2482-XI, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим ст.3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно ч.ч.1,2 ст.8 Закону України №2482-XI, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом № 56 від 15.09.1992 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, яке було дійсним на час приватизації, було перебачено, що передача займаних квартир будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням

уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Згідно з п.20 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У відповідності до п.21 Положення, у довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 вселився до спірної квартири в 1967 році разом зі своїми батьками, братом та сестрою на підставі ордеру. З цього часу постійно проживав в квартирі та був в ній зареєстрований.

З вказаної квартири позивач виселився на прохання свого брата, після одруження останнього, для надання можливості проживати в квартирі останньому зі своєю сім`єю. Іншого власного житла не мав.

Вказане на думку суду свідчить, що позивач не втрачав інтересу до спірної квартири та, будучі в ній зареєстрованим та тимчасово відсутнім, мав право на участь в приватизації останньої відповідно до наведених вище положень Закону України №2482-XI.

На момент приватизації спірної квартири ОСОБА_1 проживала в ній та була зареєстрована, а тому відповідно до ч.2 ст.8 Закону України №2482-XI передача квартири у сумісну власність повинна була проводитись і за її письмовою згодою.

ОСОБА_1 заперечувала факт надання нею такої письмової згоди та за наслідками проведеної судової почеркознавчої експертизи (висновок № 6108-18 від 20.03.2019 року) встановлено, що три підписи в графі «Підпис наймача та повнолітніх членів сім`ї» в заяві до керівника органу приватизації від 11.08.1995 року, виконанні не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.207, т.1).

Згідно довідки АТ «Державний ощадний банк України» від 12.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 в списках на отримання житлового чеку не значиться, дані про використання житлового чеку в банку відсутні.

З довідки про склад сім`ї, що надавалась під час приватизації спірної квартири вбачається, що на останній зроблено відмітку паспортистом РЕУ № 1, скріплену підписом та печаткою, згідно якої ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 приймали участь в приватизації 23.02.1993 року.

Заперечуючи свою участь в приватизації раніше ОСОБА_1 відповідних доказів на спростування цих обставин не надала та клопотань про їх витребування не заявляла.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 раніше вже було використано право на приватизацію, а тому за зазначених вище обставин, її права при приватизації спірної квартири, не дивлячись на відсутність її письмової згоди фактично порушено не було.

При цьому, набувши право спільної часткової власності на Ѕ частину спірної квартири в порядку спадкування за законом, ОСОБА_1 має беззаперечне право, як співвласник, користуватись квартирою. Факт постійного проживання ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_7 та її право користування квартирою не оспорюється та не потребує захисту у судовому порядку.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні її зустрічних позовних вимог.

Також суд першої інстанції обгрунтовано врахував, що таке право, як співвласник квартири має і позивач ОСОБА_7 , а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання його втративши право користування квартирою на підставі ст.ст.71,72 ЖК УРСР, є безпідставними та такими, що не грунтуються на законі.

Згідно ст.1 першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно ст.41 Конституції України та положень ст.ст.179,181,316,317,319,321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Ч.1 ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника житлового приміщення вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні власником своєю власністю.

Оскільки позивачу ОСОБА_7 на праві власності належить Ѕ частина спірної квартири, іншого житла у власності він не має та бажає проживати в квартирі, в чому йому чиняться перешкоди з боку відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.1,2,5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.71,72 ЖК УРСР, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ухвалив рішення, що відповідає положенням чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона та її син не використали повністю номінальну вартість житлового чеку та раніше не приймали участі у приватизації будь-якого майна підлягають відхиленню, з огляду на те, що згідно довідки про склад сім`ї, що надавалась під час приватизації спірної квартири, на ній зроблено відмітку паспортистом РЕУ № 1, скріплену підписом та печаткою, згідно якої, зокрема, ОСОБА_1 раніше приймала участь в приватизації. Даний факт підтверджується і оглянутим судом апеляційної інстанції паспортом ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи не спростовують, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова