Номер справи 623/104/20
Номер провадження 2/623/315/2020
23 липня 2020 року м. Ізюм
Ізюмський міськрайонний суд Харківської області
в складі: головуючого судді: Одарюк М.П.
за участю секретаря судового засідання: Костенко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюм справу № 623/104/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Ізюмської міської ради, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -
Зміст позовних вимог, пояснення сторін.
Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову позивачка посилається на те що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з нею проживають її неповнолітня донька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та брат, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В спірній квартирі також зареєстрований колишній чоловік позивачки, ОСОБА_2 , який в грудні 2011 року самостійно виселився з квартири та виїхав до іншого місця проживання. За вказаною адресою ОСОБА_2 не проживає по сьогоднішній час. Квартира не приватизована, відноситься до комунальної форми власності. Раніше квартира перебувала на балансі КЖРЕП -2, яке припинено як юридична особа 19.09.2012 року. Інші дані щодо перебування квартири на балансі інших організацій в позивачки відсутні. Позивачка вказує на те, що реєстрація місця проживання відповідача проведена з порушенням закону та не відображає дійсного його місця проживання у житлі за певною адресою. Також обставини, що склались позбавляють позивачку належним чином скористатись правом на оформлення субсидії, оскільки остання призначається на основі середньомісячного сукупного доходу зареєстрованих у житловому приміщенні ( будинку) осіб.
Представник позивача через канцелярію суду надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач, належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, вдруге поспіль в судове засідання не з`явився, відзив на позов до суду не надсилав, причини неявки суду не повідомив.
Представник третьої особи - Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду.
Третя особа ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, пояснення, щодо позовної заяви суду не надавав,заяви про розгляд справи за його відсутності не надсилав..
Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справи за наявними матеріалами.
Cторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причин своєї неявки, відзиву на позов не подав, тому суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами та ухвалити заочне рішення.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ізюмської міської ради народних депутатів № 622 від 22.09.1994 року 216-ти квартирному будинку по АДРЕСА_3 надано статус житлового , в зв`язку з чим адміністрації та профкому тепловозоремонтного заводу підготувати необхідну документацію для видачі ордерів на проживання в цьому будинку ( а.с.163).
Рішенням Виконавчого комітету Ізюмської міської ради народних депутатів № 819 від 22.12.1994 року прийнято до відома список громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_3 та мають право на приватизацію квартир згідно рішення міськвиконкому № 622 від 22.09.1994 року « Про зміну статусу будинку АДРЕСА_3 ( а.с.164), в тому числі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 ( а.с.164 оборот).

ОСОБА_6 01 листопада 2003 року уклала шлюб та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_7 ( а.с.167).

ОСОБА_5 , яка є квартиронаймачем та на неї відкрито особистий рахунок, 04 лютого 2008 року звернулась з заявою до міського голови, в якій просила переоформити особистий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 на її доньку ОСОБА_1 ( а.с.165).

Рішенням Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області № 0194 від 13.02.2008 року КЖРЕП -2 надано дозвіл на переоформлення особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 за згодою сторін ( а.с.14).

Згідно повідомлення заступника Ізюмського міського голови Іщука М.О ОСОБА_8 реєстрація прав власності за об`єктом нерухомого майна , а саме: АДРЕСА_2 відсутня. (а.с.19).

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду від 23 грудня 2011 року шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано ( а.с.10).

Із довідки про склад сім`ї від 16 грудня 2019 року № 115 наданої ОСББ « Кайдашева сім`я» вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає за вказаною адресою з грудня 2011 року (а.с12).

Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( ст. 391 ЦК України.).

Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

З урахуванням ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимогати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з ним одну із таких вимог:

- про позбавлення права власності на житлове приміщення;

- про позбавлення права користування житловим приміщенням;

- про визнання особи безвісно відсутною;

- про оголошення фізичної особи померлою.

Реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує права позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.

Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

При таких даних позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з вимогами ст.ст. 133,141 СК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями ст. 12, 13, 77,81, 141, 206, 258, 259, 263-257, 268,280 ЦПК України, ст. ст. 116,157 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір у сумі 840,80 грн.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М.П. Одарюк