ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкова О.В.,

при секретарі - Мамедовой О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

У грудні 2019 року позивачем до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій вона просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль «Geely Emgrand X7», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), шасі № НОМЕР_3 , рама № НОМЕР_4 . Посилаючись на те, що 14.11.2019 р. нею подано позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, а саме зазначеного автомобіля. Позивач має інформацію, що вищевказаний спірний автомобіль відповідач вже переоформив на свою співмешканку ОСОБА_1 , яка зареєструвала його та змінила номери, відповідач та ОСОБА_1 мають можливість відчужити спірний автомобіль третім особам, що призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та проведення оцінки майна.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на автомобіль «Geely Emgrand X7», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), шасі № НОМЕР_3 , рама № НОМЕР_4 .

Не погодившись із такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду скасувати та у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити, з огляду на наступне.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що зазначений захід забезпечення позову є співмірним заходом відповідно заявлених позовних вимог, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача за захистом яких він звернувся до суду, оскільки відповідач по справі може розпорядитися майном на власний розсуд.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 " Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Проте, як видно з матеріалів справи, ані заява, ані ухвала фактично не мають обґрунтування як у необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на рухоме майно, а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, без належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення саме таким шляхом може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Так, оскарженою ухвалою суд наклав арешт на автомобіль «Geely Emgrand X7», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), шасі № НОМЕР_3 , рама № НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_1 ,яка не була залучена до участі у справі.

Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п.5.6.1Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, що застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт - позивачем належним чином не вмотивовано, і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності.

Таким чином, колегія судів дійшла висновку, що оскаржуваною ухвалою порушені права апелянта, як власника вищезазначеного автомобіля.

Тому, колегія судів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та, постановляючи оскаржувану ухвалу про накладення арешту на рухоме майно, суд прийняв до уваги лише інтереси позивача, залишивши поза увагою інтереси інших осіб, права яких порушуються, зокрема, апелянта.

Враховуючи викладене, а також те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права при вирішенні питання щодо забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Крім того, колегія суддів вважає, що також підлягають частковому задоволенню вимоги апелянта щодо стягнення витрат, сплачених за послуги адвоката, з огляду на наступне.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається, в матеріалах справи міститься копія договору про надання юридичних послуг від 25.12.2019 р., укладений між адвокатом Савченком С.А. та ОСОБА_1 , копія ордеру від 25.12.2019 р., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2242 та квитанція прибутково-касового ордеру № від 09.01.2020 р. на суму 3000,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., які підтверджені вищезазначеними документами.

Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 420 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2019 року про забезпечення позову скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3420 грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова