Провадження № 2/761/731/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві питання про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2020 року було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальної площі 70,3 кв.м., в тому числі житлової 41,9 кв.м.; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1360,62 грн.

Як вбачається з рішення суду, в останньому не було вирішено питання щодо поділу нежитлової будівлі лазні, яка розташована по АДРЕСА_2 , загальною площею 128,8 кв.м., а тому виникла необхідність в ухваленні додаткового рішення в цій частині. Судом було ініційоване судове засідання щодо ухвалення додаткового рішення.

В судовому засіданні представники позивача та відповідача не заперечували щодо ухвалення додаткового рішення в даній частині.

Представник позивача зазначала що лазня є спільним майном подружжя, а тому не заперечувала, щоб за відповідачем було визнано право власності на Ѕ частину.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що приміщення лазні придбане за особисті кошти ОСОБА_4 та є його особистою власністю і не може бути поділене.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність в ухваленні додаткового рішення, за наступних підстав.

Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Як встановлено в судовому засіданні, до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2018 року було роз`єднано вказані позовні вимоги, виділивши в самостійне провадження позовні вимоги щодо поділу майна подружжя.

13.11.2018 року виділені вимоги надійшли після реєстрації канцелярією суду.

В позовних вимогах позивач просить:

поділити майно, що є спільною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,3 кв.м.;

визнати за ОСОБА_4 право власності на:

нежитлову будівлю (лазню), розташована за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 128,89 кв.м., вартість якої згідно Договору купівлі-продажу від 15.09.2007 року складала 35 640,00 грн., право власності зареєстроване за ОСОБА_3 ;

земельну ділянку площею 0,1000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :07:002:0352, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 , вартість ділянки згідно Договору купівлі-продажу від 06.11.2013 року складає 37 800,00 грн.;

земельну ділянку площею 0,0398 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:002:0353, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 ;

припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,3 кв.м., вартість якої згідно Договору купівлі-продажу від 27.07.2002 року складала 31 300,00 грн. покупцем відповідно до договору є ОСОБА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальної площі 70,3 кв.м., в тому числі житлової 41,9 кв.м.

Проте, судом не вирішено питання щодо поділу нежитлового приміщення - лазні.

Частина 1 статті 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 статті 60 СК України).

Згідно з положеннями статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч.2). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3).

Стаття 71 СК України визначає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Як встановлено в рішенні суду від 04.03.2020 року, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі було придбано нежитлову будівлю (лазню), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 128,89 кв.м., на підставі Договору купівлі-продажу від 15.09.2007 року вартість якого згідно з договором складала 35 640,00 грн., право власності зареєстроване за ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що лазня придбана за особисті кошти відповідача та є його особистою власністю. Проте відповідач не заявляв вимоги про визнання лазні його особистою власністю.

Так під час слухання справи встановлено, що 31.10.1995 року позивачем було придбано кафе «Бістро», що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу у МП «Унава». В подальшому кафе було подароване відповідачу на підставі договору дарування від 21.11.1995 року. Кафе розташоване на земельній ділянці, яка на праві власності належала відповідачу на підставі акту на землю від 07.04.2005 року.

В подальшому квартира у АДРЕСА_4 була відчужена за договором купівлі-продажу від 24.05.2002 року та за отримані від продажу квартири кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 70,3 кв.м.

15.09.2007 року було придбано лазню у ВАТ «Унавське» для придбання якої було взято кредит під заставу квартири АДРЕСА_1 та частину коштів отримано у борг у ОСОБА_5 (як зазначала позивач, проте суду доказів на підтвердження зазначеної обставини не надала). За договором від 15.05.2010 року земельна ділянка на якій було розташоване кафе відчужена за договором купівлі-продажу.

Кошти, отримані від продажу земельної ділянки були спрямовані на погашення кредиту, який був отриманий для придбання лазні, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

Однак, як пояснили сторони в судовому засіданні, кредит було отримано в розмірі 90 тисяч доларів США в 2007 році, а в 2010 році відповідач продав кафе разом із земельною ділянкою за 50 тисяч доларів США (суду також не було надано доказів на підтвердження зазначених сум), отже, з врахуванням суми отриманих кредитних коштів, а також вартості спірного об`єкту нерухомості, суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що в даному випадку, вся сума кредитної заборгованості, яка була отримана для придбання лазні - сплачена відповідачем самостійно в повному обсязі, а отже, суд не вбачає підстав вважати, що лазня фактично була придбана за кошти відповідача та є його особистою власністю, а тому приходить до висновку, що остання - є спільним майном подружжя та підлягає поділу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що в даному випадку в резолютивній частині рішення суду не вирішено питання щодо поділу одного з об`єктів нерухомості, а саме лазні, відносно якої заявлено позовні вимоги у даній справі, суд приходить до висновку про ухвалення додаткового рішення суду в цій частині.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 265, 270 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі лазні, яка розташована по АДРЕСА_2 , загальною площею 128,8 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 03 червня 2020 року

Суддя: Н.Г.Притула