Єдиний унікальний номер судової справи: 470/142/20
Провадження № 22-ц/812/1189/20
Постанова

іменем України

06 липня 2020 року м. Миколаїв Справа № 470/142/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2020 року, ухваленепід головуванням судді Орлової С.Ф. у приміщенні цього суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

встановив:

12 лютого 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк або АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

22 листопада 2011 року між публічним акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов цього Договору він складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 31 грудня 2019 року утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 316 213 грн. 98 коп., з якої заборгованість за тілом кредиту становить 1 828 грн. 81 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 307 385 грн. 17 коп. та пеня 7000 грн.

Посилаючись на викладене, а також право банку на свій розсуд вимогами від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 130 804 грн. 80 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1828 грн. 81 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 128 975 грн. 99 коп. за період з 22 листопада 2011 року по 30 липня 2018 року, а також судові витрати у розмірі 2102 грн.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_2 в заяві про застосування позовної давності, посилався на те, що умови та правила надання банківських послуг відповідач не підписувала, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та останній платіж позичальником здійснено 06 червня 2013 року, в той час як банк звернувся до суду у лютому 2020 року, тобто зі спливом позовної давності.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з даним позовом зі спливом позовної давності у три роки та підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді збільшення позовної давності не підтверджені.

Суд встановив, що строк дії картки № НОМЕР_1 , яку отримала відповідач 22 листопада 2011 року, закінчився у липні 2015 року, іншої картки вона не отримувала, останній платіж здійснила у червні 2013 року, а позивач звернувся з позовом до суду у лютому 2020 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на допущену судом однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення зазначених в позові тіла кредиту та процентів, суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для їх стягнення. Відповідач, отримавши кредитні кошти здійснювала операції щодо зняття готівки з карткового рахунку та погашала заборгованість по кредиту, що свідчить про її згоду з умовами договору, зазначеними у Тарифах обслуговування кредитних карт і Правилах надання банківських послуг, а тому суд безпідставно застосував до даних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та необґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості по тілу кредиту у повному обсязі.

Також, суд не звернув уваги на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц.

Крім того, на думку позивача, суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення процентів, порушивши норми матеріального права, зокрема ст.1048 ЦК України та принцип платності кредитного договору, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд установив, що 22 листопада 2011 року сторони уклали кредитний договір шляхом заповнення ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до змісту наведеної анкети-заяви, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами «Приватбанк», ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну карту «Кредитка «Універсальна». Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила згоду з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 зобов`язалася виконувати Умови та Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на відповідному сайті банку.

Згідно із затвердженими наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 та опублікованими в установленому законом порядку як пропозиція невизначеному колу осіб можливості отримання банківських послуг Умовами та правилами надання банківських послуг, а також згідно із довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», позичальник за користування кредитними коштами зобов`язаний сплачувати проценти за базовою ставкою 3 % в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році). Розмір щомісячних платежів (які включають плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) визначений у 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, слідуючого за звітним.

При цьому позичальник дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється рішенням банку та позичальник дає банку право в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно із наданою банком інформацією, яка відповідачем не спростована, старт карткового рахунку у спірних правовідносинах відбувся 22 листопада 2011 року із кредитним лімітом в 0 грн., який 29 травня 2012 року було збільшено до 2000 грн., 16 грудня 2013 року зменшено до 1830 грн., а 30 жовтня 2019 року знижено до 0 грн. (а.с.107).

ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти, користувалася ними та протягом тривалого періоду часу частково виконувала зобов`язання щодо їх повернення.

Згідно виписки по рахунку відповідача, 06 червня 2013 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж на погашення кредиту у сумі 189 грн. 49 коп. шляхом її поповнення (а.с.76 зворот).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до укладеного договору від 22 листопада 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, ліміт за яким 29 травня 2012 року було збільшено до 2000 грн., 16 грудня 2013 року зменшено до 1830 грн., а 30 жовтня 2019 року знижено до 0 грн.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентів за користування кредитом у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 листопада 2011 року, посилався на витяг з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини спірного договору.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розміру і порядку нарахування.

При цьому, додана до апеляційної скарги довідка про умови кредитування від 04 травня 2012 року, яка підписана ОСОБА_1, та без поважних причин не була надана суду першої інстанції та ним не досліджувалась, не є належним та допустимим доказом узгодження між сторонами даного кредитного договору процентної ставки, оскільки стосується іншого споживчого кредиту, який не є предметом цього спору (а.с.105).

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 1.1.7.31 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Отже, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитом у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

У зв`язку з тим, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності щодо стягнення з позичальника процентів за користування кредитом, є помилковим, оскільки ці позовні вимоги є недоведеними, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому колегія суддів зауважує те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 « ПриватБанк » дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

У зв`язку з викладеним, оскільки суд першої інстанції був іншої думки в частині позовних вимог Банку про стягнення з позичальника процентів за користування кредитом та відмовив у задоволенні цих вимог через сплив позовної давності, то на підставі пунктів 3,4 частини першої статті 375 ЦПК України рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц не можуть бути прийняті до уваги, оскільки всі вони були ухвалені ще до реєстрації та оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень України постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 22 листопада 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Зважаючи на наведене, до звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався, а отже, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Зважаючи на те, що районний суд був іншої думки щодо початку строку пред`явлення вимоги про стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів та допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині заборгованості за тілом кредиту, яке за відрахуванням сплачених позичальником коштів становить 1 229 грн. 87 коп. (тіло кредиту 4185 грн. 36 коп. - сума сплати за кредит 2955 грн. 49 коп.).

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача кредиту підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом та подану апеляційну скаргу підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 52 грн. 55 коп. в обох судових інстанціях (розмір заявлених вимог -130 804 грн. 80 коп. (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 1 229 грн. 87 коп. (1 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 2102 грн. (2102 х 1%:100) = 21 грн. 02 коп. + 31 грн. 53 коп. (розмір судового збору за подану апеляційну скаргу 3 153 грн. х 1%:100).

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором б/н від 22 листопада 2011 року заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 229 (одна тисяча двісті двадцять дев`ять) грн. 87 коп. та судовий збір 52 (п`ятдесят дві) грн. 55 коп., сплачений в обох судових інстанціях.

Відмовити у задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за кредитним договором б/н від 22 листопада 2011 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 06 липня 2020 року.