КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/377/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Лапчевської О.Ф., Гуля В.В.

при секретарі Кемському В.В.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради «Київський міський туристично-інформаційний центр» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду міста Києва Матійчук Г.О.,

по цивільній справі № 757/40146/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський міський туристично-інформаційний центр», Київської міської державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до КП ВО Київської міської ради (КМДА) «Київський міський туристично-інформаційний центр», Київської міської державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з лютого 2014 року по липень 2018 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи різні посади. З березня 2018 року перебував на посаді фахівця з тендерних закупівель, яка в липні 2018 року була скорочена з попередженням позивача про наступне вивільнення. Наказом №8-к від 16 липня 2018 року позивача було звільнено з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_1 вважав звільнення незаконним, оскільки роботодавцем не було запропоновано йому іншої роботи на підприємстві, та не враховано його переважне право на залишення на роботі. Оскільки він має більш високу від інших працівників кваліфікацію і продуктивність праці, а крім того на його утриманні перебуває двоє дітей та дружина. Додатковою підставою визнання звільнення незаконним позивач зазначав факт невидачі йому трудової книжки роботодавцем в день звільнення.

Також в день звільнення з ним у порушення вимог ст. 116 КЗпП України не було проведено повний розрахунок, зокрема з липня 2016 року по грудень 2017 року йому не виплачувалася заробітна плата в розмірі 167 259,03 грн. При визначенні суми заборгованості позивач виходив з того, що в період з лютого 2014 року по березень 2018 року він займав посаду начальника відділу туристичних подій, однак в межах вказаного періоду з 14 травня 2014 року по квітень 2017 року також виконував обов`язки директора усього підприємства.

ОСОБА_1 вважав, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, розмір якої позивач оцінив у 100 000 грн.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням поданих уточнень, просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ (Розпорядження) №8-к від 16 липня 2018 року КП ВО Київської міської ради (КМДА) «Київський міський туристично-інформаційний центр» про припинення трудового договору (контракту) про звільнення з 16 липня 2018 року ОСОБА_1 з посади фахівця з тендерних закупівель;

- у зв`язку із скороченням посади фахівця з тендерних закупівель зобов`язати відповідача запропонувати ОСОБА_1 іншу рівнозначну посаду з подібними трудовими функціями у відповідності до посади з якої його було звільнено, а при її відсутності іншу рівнозначну посаду на цьому ж підприємстві або, за його згодою, на іншому підприємстві, в установі, організації;

- стягнути солідарно з КП ВО Київської міської ради (КМДА) «Київський міський туристично-інформаційний центр» та Київської міської державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 167 259,03 грн. та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ (Розпорядження) №8-к від 16 липня 2018 року Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський міський туристично-інформаційний центр» про припинення трудового договору (контракту) про звільнення з 16 липня 2018 року ОСОБА_1 з посади фахівця з тендерних закупівель.

Стягнуто солідарно з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський міський туристично-інформаційний центр», Київської міської державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 167 259 грн. 03 коп.

Стягнуто солідарно з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський міський туристично-інформаційний центр», Київської міської державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог, відмовлено.

Не погодившись з рішенням, КП ВО Київської міської ради «Київський міський туристично-інформаційний центр» подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що відповідач не мав змоги запропонувати позивачу будь-які вакантні посади, оскільки ОСОБА_1 не відреагував на лист підприємства щодо надання документів, які надавали б змогу перевірити та встановити відповідність кваліфікації позивача для посад нового штатного розпису. Скаржник зазначав, що за час виконання позивачем обов`язків директора підприємства, останнє зазнало збитків, а позивачеві була оголошена догана, що свідчить про недостатню кваліфікацію та продуктивність праці ОСОБА_1 . Також, суд безпідставно стягнув з підприємства 167 259,03 грн. заборгованості по заробітній платі, оскільки факт тимчасового виконання позивачем обов`язків директора підприємства не є підставою для будь-яких додаткових виплат, у тому числі різниці між окладами відповідних посад. Крім того, посилався на недоведеність стягнутого судом розміру завданої позивачеві моральної шкоди.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків суду.

Справа призначалася до розгляду неодноразово.

Позивач та його представник в судовому засіданні не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Відповідачі про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. У судове засідання не з`явилися.

Скаржник КП ВО КМР (КМДА) «Київський міський туристично-інформаційний центр» протягом неодноразового призначення апеляційним судом справи до розгляду подавав до суду клопотання про відкладення її розгляду, посилаючись на продовження Урядом карантину на території України до 31 серпня 2020 року.

Разом з тим, враховуючи встановлені процесуальним законом строки розгляду справи та той факт, що судові засідання неодноразово відкладалися у тому числі на підставі клопотань скаржника, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення указаного клопотання. З урахуванням послаблення карантинних заходів на території міста Києва, відновлення роботи громадського транспорту та безперешкодний доступ громадян-учаників процесу до приміщення Київського апеляційного суду. Про що свідчить зокрема та обставина, що представник скаржника особисто 03 серпня 2020 року ознайомилася з матеріалами даної справи в приміщенні суду, однак в судове засідання вкотре на з'явилася.

За таких обставин, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів у силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що з лютого 2014 року по березень 2018 року ОСОБА_1 був працевлаштований у КП ВО Київської міської ради (КМДА) «Київський міський туристично-інформаційний центр» на посаді начальника відділу туристичних подій, а в період з 14 травня 2014 року по квітень 2017 року виконував також обов`язки директора підприємства.

Вказана обставина підтверджується розпорядженням заступника міського голови Г. Гереги №33 від 14.05.2014 року.

У подальшому, з березня 2018 року ОСОБА_1 був переведений на посаду фахівця з тендерних закупівель.

Згідно до наказів «Про внесення змін до штатного розпису комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський міський туристично-інформаційний центр» від 05 травня 2018 року №112 та «Про введення в дію штатного розпису КП «КМ ТІЦ» від 05 травня 2018 року №113 були внесені зміни до структури та штатного розпису комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) КП «КМ ТІЦ» на 2018 рік, а посаду, яку обіймав позивач, скорочено.

15 травня 2018 року позивач був повідомлений про майбутнє звільнення,при цьому в повідомленні - попередженні було зазначено, що в штаті підприємства відсутня інша посада, яка відповідає його кваліфікації.

Наказом (Розпорядженням) № 8-к від 16 липня 2018 року Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський міський туристично-інформаційний центр» про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 з 16 липня 2018 року було звільнено з посади фахівця з тендерних закупівель, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Трудова книжка позивачеві в день звільнення видана не була, про що підприємством складено акт з посиланням на те, що кадровий облік не вівся, а позивачем трудова книжка не надавалася.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, без виплати заборгованості по заробітній платі. У зв`язку з чим позивач зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки і такий стан вимагав від нього додаткових зусиль для нормалізації свого життя.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою скаржник вказує на безпідставність не взяття судом першої інстанції тієї обставини, що ними надсилалося звернення до позивача з пропозицією надати документи, які б надавали змогу позивачу перевірити та встановити відповідність його кваліфікації відносно кваліфікаційних вимог встановлених для посад нового штатного розпису. Для того щоб відповідач мав можливість запропонувати позивачу вакантну посаду, відповідну роботу за професією чи іншу вакантну посаду, яку останній може обіймати. Крім того матеріали справи містили в собі докази щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. А надані звіти про фінансову діяльність підприємства свідчили про його збитковість за час виконання позивачем своїх службових обов`язків.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду так як не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Отже, працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватись добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин.

Аналогічний за змістом висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 22 травня 2019 року по справі № 753/3889/17.

У той же час, за матеріалами справи вбачається, що відповідач дотримався строків попередження ОСОБА_1 про скорочення штату та чисельності працівників. Однак, як правомірно встановлено судом першої інстанції, до моменту звільнення не надав доказів щодо дотримання ним вимог ст. 49-2 КЗпП України, а саме обов`язку запропонувати позивачу вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю чи іншу вакантну роботу, яку ОСОБА_1 міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду. З урахуванням того, що відповідно до ч.1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідачем не надано до суду будь-яких даних стосовно інших працівників, які мали переважне порівняно з позивачем право на залишення на роботі.

До моменту звільнення позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем протягом п`яти років. При працевлаштуванні, саме на роботодавця покладався обов`язок щодо перевірки ( отримання документів (їх копій) щодо освітнього рівня ОСОБА_1 оскільки їх подання є обов`язковою умовою для прийому на роботу. Відтак, відповідач міг безперешкодно визначити перелік посад, які можуть бути запропоновані позивачеві.

Крім того, згідно штатного розпису КП «КМ ТІЦ», який вводився в дію з 07.05.2018 року, незважаючи на скорочення посади позивача, загальна кількість робочих місць на підприємстві збільшується, а саме: додаються посади: менеджера з маркетингу, юрисконсульта, начальника відділу ділового туризму, фахівця відділу ділового туризму, фахівця II категорії відділу ділового туризму.

Також, суд першої інстанції, визнаючи звільнення ОСОБА_1 незаконним, обґрунтовано врахував, що при звільненні позивачу в порушення вимог ст. 47 КЗпП не було видано належним чином оформлену трудову книжку з підстав того, що трудова книжка ОСОБА_1 , відсутня на підприємстві. Так як порядок прийняття працівника на роботу без надання трудової книжки суперечить вимогам ст. 24 КЗпП України.

Не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи і доводи апеляційної скарги в частині допущення судом припущень щодо підстав відшкодування моральної шкоди.

Зокрема, частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що ОСОБА_1 був незаконно звільнений з посади, у зв`язку з чим йому завдано моральних страждань, викликаних втратою нормальних життєвих зв`язків та вимушеною зміною усталеного способу життя, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд визначив що до стягнення підлягає 5 000грн. у відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги без посилання на належні і допустимі докази не спростовують правомірність визначеного судом розміру моральної шкоди.

Також в апеляційній скарзі скаржником вказувалося на те, що позивач у ході розгляду справи надав суду штатні розписи з зазначенням розміру посадових окладів, не надавши при цьому наказів на підтвердження їх затвердження та введення в дію. Що в свій час призвело до помилкового визначення розміру заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст.47КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Разом з тим, в силу положень ч. 11 ст. 96 та ч. 3 ст. 97 КЗпП України та ст. 5 Закону України «Про оплату праці» обставини оплати тимчасового замісництва можуть відрізнятися залежно від колективного договору або внутрішніх (локальних) нормативно-правових актів по конкретному підприємству.

З матеріалів справи вбачається, що по Комунальному підприємству виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський міський туристично-інформаційний центр» діяло Положення про систему та умови оплати праці працівників, згідно пп. а п. 3.2 якого передбачені доплати як за суміщення професій (посад), які визначаються тарифними ставками та окладами суміщуваних посад працівників та з виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників - до 100% посадового окладу відсутнього працівника.

Безпідставними є твердження відповідача про те, що призначення ОСОБА_1 тимчасово виконуючим обов`язків директора не є підставою для нарахування йому заробітної плати за відповідним окладом, оскільки це суперечить положенням трудового законодавства.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що в період з лютого 2014 року по березень 2018 року він займав посаду начальника відділу туристичних подій, однак в межах вказаного періоду з 14 травня 2014 року по квітень 2017 року також виконував обов`язки директора усього підприємства.

Указані обставини знайшли своє підтвердження й при апеляційному перегляді справи.

Факт нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за окладами посад, які він займав, підтверджується копіями звітів, поданих до ДПІ за формою Д4 (а.с. 10-44).

У той же час, належних та допустимих доказів виплати указаної суми повністю або частково скаржник суду не надав. Як не надав і доказів на підтвердження відомостей, наявних у довідці від 17 вересня 2018 року, про те, що заборгованість перед позивачем із заробітної плати у підприємства складає лише 32 819,85 грн.

Колегія суддів вважає, що дана довідка не може бути належним та допустимим доказом по справі з урахуванням того, що хоча і підписана головним бухгалтером Михайленко, проте не скріплена печаткою підприємства та не містить інших обов`язків реквізитів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідачів заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати в загальній сумі 167 259,03 грн.

Згідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 368,372, 374,375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради «Київський міський туристично-інформаційний центр» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 11 серпня 2020 року

Суддя-доповідач:

Судді: