ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4246/20 Справа № 211/4715/19 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/4715/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивачка: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Євтушенко Аліна Ігорівна, на заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року, яке ухвалене суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 січня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку утримання житлового приміщення, шляхом розподілу особових рахунків по сплаті житлово-комунальних послуг.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка разом з відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Сторонам належить по 1/2 частці квартири, однак відповідач хоч і зареєстрований в цій квартирі, проживає в іншому місті, на зв`язок не виходить, участі в утриманні належної йому частки в квартирі не приймає та не має наміру з`явитися до комунальних підприємств для укладення окремих договорів. Оскільки позивачка володіє та користується квартирою виключно в межах належної їй частки, тому вважає, що й оплату повинна здійснювати виключно за обсягом площі квартири, що припадає на неї. Відсутність домовленості щодо встановлення порядку користування житловим приміщенням з іншим співвласником та розподілу особових рахунків унеможливлює відкриття нею окремого рахунку для оплати житлово-комунальних послуг із укладенням договорів, тому просила суд встановити порядок утримання нею та відповідачем спірної квартири, шляхом розподілу особових рахунків по сплаті житлово-комунальних послуг пропорційно належним їм часткам, у тому числі ОСОБА_1 Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру, що становить 29,0 кв.м. від її загальної площі.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Євтушенко А.І., просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб для можливості розподілу особових рахунків, адже для встановлення порядку утримання майна, яке перебуває у власності позивачки, її частка вже визначена та встановлена у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, з чітким визначенням частки, яка складає Ѕ частку квартири та площі, які відповідно складає 29,00 кв.м. для кожного власника, яку він повинен утримувати.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника - адвоката Євтушенко А.І., які, кожна окремо, підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 05 грудня 2017 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності є власниками трикімнатної квартири, загальною площею 58,01 кв.м., житловою площею 44,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17 )

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Згідно заяв позивачки до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат благоустрою» та Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» із заявами про розділ особового рахунку між співвласниками квартири, їй було відмовлено вказаними організаціями у цьому (а.с. 23,24).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

За частинами 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із статтею 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до статті 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладені такої договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями ст. 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереженні спільного майна, у сплаті податків, зборів, обов`язкових платежів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Правовідносини з обслуговування будинку, постачання електричної та теплової енергії, водопостачання і водовідведення тощо регулюються відповідними нормативно-правовими актами і здійснюються на договірних підставах.

Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями та пунктом 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 (далі Правила № 572) передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.

Так, згідно вищезазначеного пункту Правил № 572, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Як вбачається з матеріалів справи, частки сторін у спірній квартирі в натурі не виділені, окремі прилади обліку споживання газу, електричної енергії та водопостачання не встановлені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що оскільки цивільним законодавством України не встановлено прямої норми, яка б регулювала правовідносини з приводу поділу особового рахунку з оплати житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири, то вирішити питання про поділ особових рахунків, як це передбачено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, можливо лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка претендує на оформлення особового рахунку на своє ім`я.

Доводи апеляційної скарги про те, що для встановлення порядку утримання майна, яке перебуває у власності позивачки, її частка вже визначена та встановлена у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, з чітким визначенням частки, яка складає Ѕ частку квартири та площі, які відповідно складає 29,00 кв.м. для кожного власника, яку він повинен утримувати, не бере до уваги, з огляду на наступне.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 05 грудня 2017 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на праві спільної часткової власності, є власниками трикімнатної квартири загальною площею 58,01 кв.м., житловою площею 44,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, згідно вищевикладеного та матеріалів справи вбачається, що порядок користування спірною квартирою співвласники не встановлювали, не було проведено і виділу частки ОСОБА_1 зі спільної часткової власності, а тому її частка у квартирі в натурі не була визначена.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивачки зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Євтушенко Аліна Ігорівна - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: