Справа № 266/4459/19
Провадження № 2/266/137/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді- Федотової В.М.,

за участі секретаря судового засідання Шишханової К.Р.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області про скасування державного акту на право власності на землю, та державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Маріупольської міської ради про скасування Державного акту та скасування державної реєстрації Державного акту на право власності на земельну ділянку від 23.03.1995 року площею 0,060 га виданого на ім`я ОСОБА_2 , на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 січня 1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з усіма надвірними прибудовами на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.1995 року, який було укладено між нею та ОСОБА_2 , і посвідчений 30.05.1995 року державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Романовою М.В., про що в реєстрі було зроблено запис №2-2121.

Для приватизації земельної ділянки під будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 - позивачка 07.11.2018 року звернулась до землевпорядної організації з метою виготовлення землевпорядної документації та правовстановлюючих документів на землю.

Землевпорядною організацією, на підставі її заяви було розроблено технічну документацію із землеустрою , щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) територіальної громади міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради для передачі у власність їй- ОСОБА_1 , для будівництва і осблуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 га АДРЕСА_3 .

Під час реєстрації у державному земельному кадастрі було виявлено, що на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок позивачки, було видано державний актвід 23.03.1995 року на право власності на земельну ділянку площею 0,060га на ім`я минулого власника ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.01.1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164.

Про існування державного акту на ім`я ОСОБА_2 позивачка дізналась лише 10.12.2018 року з листа відділу у м. Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 10.12.2018 року №0-5-0.32-1737/165-18, яким одночасно їй було відмовлено у наданні документів необхідних для приватизації ділянки на її ім`я.

Отже, на теперішній час позивачка, як власник житлового будинку по АДРЕСА_1 не може реалізувати своє право на отримання права власності на земельну ділянку ,за наявності діючого державного акту на право власності на землю за колишнім власником домоволодіння. В зв?язку з чим позивачка була вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом.

Просила суд скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія ДН від 23 березня 1995 року ,площею 0,060 га ,виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 січня 1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164 та скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН від 23 березня 1995 року площею 0,060 га ,виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 січня 1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164.

Представник позивача ОСОБА_1 адвоката Воєвутко К.В. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала.

Представник відповідача Маріупольської міської ради Зінов`єв І.Г., який діє на підставі довіреності, не заперечував проти задоволення позовних вимог в підготовчому судовому засіданні.

Третя особа - представник Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до суду не з`явився, надав свої письмові пояснення в яких зазначив, що згідно інформації відідлу у м. Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.01.1995 року №31/3 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,060 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Державний акт на право приватної власності на землю зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №164 від 23.03.1995 року. Зазначена земельна ділянка не зареєстрована в Національній кадастровій системі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 01.08.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та призначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження призначивши підготовче засідання.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.12.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування з Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області відділу у місті Маріуполі відомостей,щодо отримання ОСОБА_2 державного акту №164 від 23.03.1995 на право власності на земельну ділянку , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Також витребовано відомості , щодо наявності у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю інформації про отримання ОСОБА_2 зазначеного державного акту. Також було витребувано з Другої маріупольської державної нотаріальної контори Маріупольського міського нотаріального округу відомості про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , та копії спадкової справу після смерті ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 11.03.2020 року задоволено заяву представника позивача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Головного управління Держгеокадастру у донецькій області.

02.06.2020 року представник позивача адвокат Воєвутко К.В. надала заву про зміну предмету спору.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 16.06.2020 року задоволено заяву представника позивача адвокат Воєвутко К.В. про залишення заяви про зміну предмету спору від 02.06.2020 року без розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно договору купівлі продажу житлового будинку від 30.05.1995 року, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с.20).

Державний актвід 23.03.1995 року на право власності на земельну ділянку площею 0,060 га ,був виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 січня 1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164.(а.с.10).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Донецької області від 10.12.2018 №0-5-0.32-1737/165-18, станом на 01.01.2013 року земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 з 23.03.1995 року. (а.с.9).

Згідно ч.1, 2 ст.373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з ч.1, 4 ст. 374 ЦК України, суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади, права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюється законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст. 152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а). визнання прав; б). відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпек) порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ст. 158 Земельного кодексу України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" із змінами та доповненнями, внесеними відповідно до постанови №2 Пленуму Верховного суду України від 19.03.2010 року спори, пов`язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції, суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту .

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» визначено: земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2.5 ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно ч.5 ст. 116 Земельного кодексу України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом.

Статтею 141 Земельного кодексу України, зазначений вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою. За умовами ч.1 ст.149 ЗК України, вилучення земельної ділянки, наданої у постійне користування, може здійснюватися лише для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами та доповненнями, внесеними відповідно до постанови №2 Пленуму Верховного суду України від 19.03.2010 року суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними.

Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України - право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Згідно ст.378 ч.1 ЦК України - право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Таким чином, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того,що у випадку переходу права власності на об?єкт нерухомості у встановленому законом порядку , право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об?єкти .

Таким чином, за загальними правилами,закріпленимит у ч.1 ст.120 ЗК України ,особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Дана правова позиція узгоджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018року у справі №720/1716/15-ц.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що є достатньо підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ДН від 23 березня 1995 року площею 0,060 га, виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 січня 1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164 - підлягає скасуванню. Також підлягає скасуванню державна реєстрація державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН від 23 березня 1995 року площею 0,060 га виданий на ім`я ОСОБА_2 , на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 січня 1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164.

На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 13, 76-77, 81-82, 200, 263-265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія ДН від 23 березня 1995 року площею 0,060 га виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 січня 1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164.

Скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН від 23 березня 1995 року площею 0,060 га виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 січня 1995 року №31/3, який зареєстровано в Книзі записів за №164.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду, через суд першої інстанції ,шляхом подачі в 30-дений строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя Федотова В. М.