ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5758/20 Справа № 212/976/20 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/976/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивачки: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: Комунальне підприємство «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобуапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2020 року, яке ухвалене суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 березня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом, який уточнили 24.02.2020 року, до Комунального підприємства «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про захист честі, гідності, ділової репутації.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 працює лікарем наркологом, а ОСОБА_2 медичною сестрою у відділенні ОПНО КП «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» більше 10 років, претензій до їх роботи адміністрація закладу не мала, до дисциплінарної відповідальності вони не притягались, порушень трудової дисципліни не допускали.

Проте, завідуюча відділенням ОПНО КП «КПЛПД» ДОР» ОСОБА_3 , маючи до ОСОБА_1 особисту неприязнь, користуючись своєю посадою, створювала конфлікти, поширюючи плітки, образливу та принизливу інформацію, допускала образливі неетичні висловлювання та створювала нестерпні умови праці з метою її звільнення. Відносно ОСОБА_2 вчиняла не тільки дії психологічного тиску, а й пов`язані з незаконним відстороненням її від виконання посадових обов`язків з метою створення нестерпних умов праці для подальшого звільнення ОСОБА_2

16.09.2019 року позивачки, на ім`я в.о. Генерального директора КП «КПЛПД» ДОР» Солонського В.М., подали доповідну записку щодо проведення службового розслідування відносно завідуючої відділення ОПНО КП «КПЛПД» ДОР» Пономаренко Є ОСОБА_4 М ОСОБА_4 з приводу її неетичної поведінки.

Наказом №113 в.о. Генерального директора КП «КПЛПД» ДОР» Солонського В.М. від 02.10.2019 року для проведення службового розслідування була створена комісія.

Також, 03.10.2019 року та 07.10.2019 року позивачки звертались до в.о. Генерального директора Солонського В.М. із заявами про надання інформації про результати розгляду раніше поданих заяв, щодо порушення етичних норм завідуючої ОСОБА_3 , а також повідомлено про прояви корупції у відділенні, порушення та несвоєчасність складання графіку роботи, відсторонення від роботи медичної сестри ОСОБА_2 , неналежне виконання своїх обов`язків завідуючої ОСОБА_3 та лікарем ОСОБА_5 , щодо низького виявлення хворих з наркологічною патологією.

04.11.2019 року позивачки отримали акт службового розслідування від 16.10.2019 року, в якому зазначалось, що 07.10.2019 року в.о. Генерального директора КП «КПЛПД» ДОР» Солонський В.М. провів з ОСОБА_1 зустріч-бесіду, де були розглянуті всі питання, висвітлені в її зверненнях, проте всупереч логіки, вона не сприймала об`єктивні пояснення.

Крім того, комісією було встановлено, що медична сестра ОСОБА_2 не розуміє лексичного значення слова «маніпуляція», у зв`язку з чим комісією був зроблений висновок, що викладені в заявах та доповідній записці лікаря ОСОБА_1 та медичної сестри ОСОБА_2 факти не знайшли свого підтвердження.

Позивачки вважали, що зазначений акт службового розслідування містить недостовірну інформацію, яка порушує їх честь, гідність та ділову репутацію, оскільки твердження в акті про те, що ОСОБА_1 «всупереч логіки, не сприймала об`єктивні пояснення» фактично є висновком про наявність у неї порушень мислення та інтелекту і фактично є образливою інформацією, яка не стосується службового розслідування.

Зазначення в акті службового розслідування, що « ОСОБА_2 не розуміє лексичного значення слова «маніпуляція»» також є образливою інформацією, оскільки вказує на слабкі розумові здібності останньої.

Крім того, зазначена в акті службового розслідування інформація про те, що викладені в заявах та доповідній записці лікаря ОСОБА_1 та медичної сестри ОСОБА_2 факти не знайшли свого підтвердження та фактично є їх фантазією через незначні розумові здібності є недостовірною інформацією, оскільки в самому акті міститься висновок про помилки допущені бухгалтером ОСОБА_6 при нарахуванні заробітної плати ОСОБА_1 , а також знайшли своє підтвердження факти щодо складання робочого графіку невчасно та з порушеннями, що підтверджується листом №7362 від 21.10.2019 року.

Вважають, що поширена в акті службового розслідування 16.10.2019 року інформація, є недостовірною, образливою та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію.

Просили суд відкликати акт службового розслідування від 16 жовтня 2019 року згідно наказу № 113 від 02 жовтня 2019 року та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду повністю і ухвалити нове рішення, яким визнати інформацію, викладену в акті службового розслідування від 16.10.2019 року, щодо результатів проведення службового розслідування недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та зобов`язати Комунальне підприємство «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» відкликати акт службового розслідування від 16.10.2019 року згідно наказу № 113 від 02.10.2019 року, посилаючись на те, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, рішення винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що нею та позивачкою ОСОБА_1 до суду першої інстанції подавались клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, які були залишенні ухвалою суду без задоволення. Такі дії суду першої інстанції, на думку ОСОБА_2 , порушують її конституційне право на доступ до правосуддя та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принцип правової визначеності.

Вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотань про виклик та допит свідків, витребування доказів, порушив принцип визначеності та дійшов передчасного висновку щодо неналежності доказів, які позивачка ОСОБА_1 просила зобов`язати надати відповідача, оскільки дані докази судом взагалі не досліджувались також посилання суду на невідповідність клопотань закону є незаконними.

Вказує, що судом першої інстанції питання про проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін розглядалось тривалий час, таким чином, суд першої інстанції своїми незаконними діями позбавив її права на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміну предмету або підстав позову, фактично обмеживши її право на апеляційний перегляд по суті.

На думку ОСОБА_2 , враховуючи вищевикладене та для поновлення її конституційних прав та забезпечення розгляду по суті, вважає необхідним доповнити позовні вимоги вимогою про визнання інформації, викладеної в акті службового розслідування від 16.10.2019 року щодо результатів проведення службового розслідування недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та просить апеляційний суд здійснити перегляд судового рішення з урахуванням уточнених вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги», до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи,відповідач, просить залишити апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами у справі, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працює лікарем-наркологом у відділенні ОПНО КП «КБЛПД» ДОР» з 13.05.2008 року по теперішній час.

ОСОБА_2 працювала з 10.10.2005 року по 27.01.2020 року у КП «КБЛПД» медичною сестрою, звільнилась за п.1 ст.36 КЗпП України.

16 вересня 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до в.о Генерального директора КП «КПНД» ДОР» (на теперішній час, КП «КБЛПД» ДОР») ОСОБА_7 із спільною доповідною запискою, у якій просили провести службове розслідування за фактом «психологічного терору, систематичного цькування, зниження авторитету з боку завідувачої відділенням ОСОБА_3 » (а.с.6)

02 жовтня 2019 року наказом в.о Генерального директора КП «КПНД» ДОР» (на теперішній час, КП «КБЛПД» ДОР») ОСОБА_7 створена комісія зі службового розслідування у зв`язку з надходженням доповідних записок від лікаря-нарколога ОСОБА_1 та медичної сестри ОСОБА_2 (а.с.10).

03 жовтня 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до в.о Генерального директора КП «КПНД» ДОР» (на теперішній час, КП «КБЛПД» ДОР») ОСОБА_7 із спільною заявою, в якій повідомили про організований проти них завідувачою відділенням ОСОБА_3 .М., за участі лікаря ОСОБА_5 та медичної сестри ОСОБА_8 , психологічний терор з метою доведення позивачів до звільнення через їх не підтримання методів керівництва, заснованих на корупційних схемах та просили провести службове розслідування. (а.с.7).

03 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_2 також звернулась до в.о Генерального директора КП «КПНД» ДОР» (на теперішній час, КП «КБЛПД» ДОР») ОСОБА_7 з доповідною запискою, щодо невжиття належних заходів та розслідування раніше повідомлених нею фактів «психологічного терору з боку керівництва відділення з метою доведення їх до звільнення, маніпуляцій з графіками роботи» (а.с.9).

16 жовтня 2019 року за результатами засідань, комісією встановлено, що факти, викладені в заявах та доповідній з приводу психологічного тиску з боку керівництва на лікаря-нарколога ОСОБА_1 та медичну сестру ОСОБА_9 , порушення фінансового законодавства, що призвели до порушення їх прав не знайшли свого підтвердження. про що складено відповідний Акт (а.с.11).

Відповідно вищевказаного Акту, 07.10.2019 року протягом 4-х годин в.о Генерального директора ОСОБА_10 , КП «КПЛПД» ДОР» за участю начальника ВК ОСОБА_11 , економіста ОСОБА_12 , бухгалтера ОСОБА_13 провели зустріч-бесіду з лікарем-наркологом ОСОБА_1 , де були розглянуті усі питання, висвітлені в зверненнях ОСОБА_1 , проте, лікар не сприймала об`єктивні пояснення, стверджуючи, всупереч логіки, що «все це було зроблено спеціально проти мене» ( а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ч.5 ст.277 ЦПК України, яка обрана позивачами для захисту своїх прав, не передбачає самостійного застосування і визначає лише порядок спростування недостовірної інформації, який може бути застосований судом лише у випадку обрання позивачем такого способу захисту, як спростування поширеної недостовірної інформації і виключно у випадку, якщо судом за наслідками розгляду справи буде встановлено факт порушення особистого немайнового права позивача та визнано конкретну інформацію недостовірною та такою, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача. Позивачами не заявлено жодної вимоги до відповідача з вказівкою на інформацію, яка має бути визнана недостовірною та такою, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивачів, не визначено також у позові способу захисту свого права, тому суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги у заявлений позивачами спосіб не можуть бути задоволені, оскільки суперечать закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступних обставин.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилами частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною четвертою статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст.ст. 3, 28 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно з положень статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб; підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі та ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Спростування інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина сьома статті 277 ЦК України).

Згідно ст. 1, 11 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до ст. 28 ЦК України, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям.

Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Під поширенням інформації розуміють опублікування в пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з частиною третьою статті 277 України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

З матеріалів справи вбачається, що позивачки, звернувшись до суду першої інстанції, не заявили жодної вимоги до відповідача з зазначенням інформації, яка має бути визнана недостовірною та такою, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивачів, також не визначено у позові способу захисту свого права, відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно встановив, що ч.5 ст.277 ЦПК України, яка була обрана позивачками для захисту своїх прав, не передбачає самостійного застосування і визначає лише порядок спростування недостовірної інформації, який може бути застосований судом лише у випадку обрання позивачем такого способу захисту, як спростування поширеної недостовірної інформації і виключно у випадку, якщо судом, за наслідками розгляду справи, буде встановлено факт порушення особистого немайнового права позивача та визнано конкретну інформацію недостовірною та такою, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача.

Доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції, залишаючи без задоволення клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, порушив її конституційне право на доступ до правосуддя та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принцип правової визначеності, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.6 ст. 279 ЦПК України суд, може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд першої інстанції, врахувавши існування умов, визначених ст. 274 ЦПК України, вірно дійшов висновку, що не має підстав для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

На адресу апеляційного суду ОСОБА_2 подала клопотання про продовження процесуального строку на збільшення позовних вимог, зміну предмета позову та підстави позову, яке не підлягає задоволенню оскільки згідно ст. 49 ЦПК України позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову, шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно Розділу V Глави 1 ЦПК України, до повноважень суду апеляційної інстанції входить перегляд законності та обґрунтованості судових рішень судів першої інстанції, які оскаржені у порядку визначеному цією Главою.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_2 разом з апеляційною скаргою подала клопотання про витребування доказів та виклик свідків, які не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Стаття 84 ЦПК України передбачає, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, матеріали справи містять ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2020 року, якими вирішено питання щодо цих клопотань.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо аналогічних питань.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 подала клопотання про постановлення окремої ухвали відносно судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Власенко М.Д.

За правилами ст. 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку встановлених ст. 262 цього кодексу, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу. і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

З аналізу вказаної статті вбачається, що окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.

Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивачки ОСОБА_2 , зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: