Постанова

Іменем України

30 червня 2020 року

м. Київ

справа № 489/2940/16-ц

провадження № 61-34357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Разумовського Олексія Артуровича на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Разумовського О. А. на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»), Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Миколаївській області, про визнання договорів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 05 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за яким позивачу надано кредит у розмірі 31 448 доларів США, що еквівалентно 152 513,37 грн на строк до 25 червня 2015 року зі сплатою 14,5% річних.

05 червня 2008 року між тими самими сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у формі кредитної лінії, ліміт якої є рівним 6 688,80 грн на строк до 25 червня 2015 року зі сплатою 20,9% річних.

20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 17, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 25 червня 2008 року № 0.

На думку позивача, вказаний договір № 0 є недійсним та удаваним правочином щодо валюти кредитування, оскільки насправді договір був укладений в національній валюті, а не в іноземній, де окрім відсотків за користування кредитом банк отримував додатковий прибуток від конвертації коштів національної та іноземної валюти при застосуванні комерційного курсу, а ним здійснені значні переплати в гривнях, що суперечить принципу справедливості та всупереч принципу добросовісності призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Крім того, банком не надано в письмовій формі детальний розпис загальної вартості кредиту, не надано повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства.

Договір про надання споживчого кредиту від 25 червня 2008 року також є недійсним та фіктивним правочином, оскільки вчинено без наміру створити правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 25 червня 2008 року № 0 та договір про надання споживчого кредиту від 25 червня 2008 року № 0, укладені між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк».

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк».

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком визначено реальну процентну ставку, яка не відповідає дійсності та не доведено дійсну реальну процентну ставку до відома позивача, під час укладання договору.

Місцевий суд встановивши, що сукупна реальна вартість кредиту визначена відповідачем в одному розмірі, в той час як із аналізу графіка платежів виявляється, що сукупна вартість кредиту більша, ніж та яка визначена в цьому договорі, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 25 червня 2008 року.

Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, ПАТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оспорюваний правочин укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі, ОСОБА_1 перед укладанням договору був повідомлений про всі передбачені частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» умови кредитування, що вбачається із змісту кредитного договору та додатків до нього.

Відмовляючи у задоволенні вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів удаваності укладеного кредитного договору у доларах США, оскільки видача кредиту, внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, процентів в валюті зобов`язання - доларах США є правомірними, умови договору виконувались сторонами в гривневому еквіваленті до визначеної суми кредиту в іноземній валюті, що відповідає вимогам закону.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Разумовський О. А., посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Зокрема зазначено, що під час розгляду цієї справи у апеляційному порядку колегія суддів апеляційного суду Миколаївської області у складі суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М. та Кушнірової Т. Б. не могла переглядати цю справу в апеляційному порядку, оскільки ця колегія суддів мала певну упередженість, що полягала у тому, що цією ж колегією суддів у визначеному складі 17 листопада 2015 року постановлено ухвалу у справі № 489/3992/14ц за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором.

Отже, на думку заявника, суд апеляційної інстанції у цьому ж складі вже надавав оцінку спірним відносинам, що склалися між сторонами, спірному кредитному договору та його правомірності.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

16 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у вказаному складі суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 25 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 , згідно з умовами якого банк зобов`язувався надати позивачу, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 31 448 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 152 513,37 грн за курсом НБУ на день укладення договору, при цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту має визначатися в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті, строком до 25 червня 2015 року та сплатою за користування кредитними коштами процентів у розмірі 14,5 % річних (п. п. 1.1, 1.2.2, 1.3.1).

Позичальник зобов`язувався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 600 доларів США в день сплати ануїтетних платежів (п. 1.2.2).

Кредит надано позичальнику шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника у Банку (п.1.5 розділу 1 договору).

Відповідно до п. 1.4 розділу 1 цього договору цільове призначення кредиту -для його особистих потреб, а саме: на придбання автомобіля.

Згідно з договором купівлі - продажу від 25 червня 2008 року № 1358, укладеного між ТОВ «Автодрим» і ОСОБА_1 , позивач придбав автомобіль марки Шкода Октавія, 2008 року випуску, який в якості забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань в повному обсязі передано в заставу (розділ 2 цього кредитного договору).

Відповідно до п. 7.2 розділу 7 цього договору, підписанням останнього позичальник підтверджує, що володіє всіма необхідними документами, що необхідні для укладання договору, та має здатність виконувати його умови. Надані позичальником до банку документи для розгляду питання про кредитування та інші документи, пов`язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, укладені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України; він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними; перед укладанням цього договору отримав від банка інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Установлено, що ОСОБА_1 цього ж дня підписав невід`ємні частини до нього, а саме додаток № 2 до договору «Тарифи Банку», яким визначено розміри комісії та додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту».

Відповідно до Додатку № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» у графах 7 та 8 зазначено відомості щодо реальної процентної ставки 25,52 % та абсолютне значення подорожчання кредиту 29 366,02 дол. США, відповідно на дату укладання договору.

З кредитним договором та додатками до нього позивач ознайомлений та ним вони особисто підписані.

23 березня 2009 року додатковою угодою № 1 до договору від 25 червня 2008 року Банк надав позичальнику відстрочку по сплаті основного боргу на три місяці з березня по травень 2009 року, на період відстрочення сплачувати відсотки за користування кредитом щомісяця до 25 числа, з 25 червня 2009 року позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів у розмірі 613 доларів США.

Установлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надав позичальникові кредитні кошти через касу банку, відповідно до заяви на видачу готівки від 25 червня 2008 року.

25 червня 2008 року між тими самими сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позивачу, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 6 688,80 грн, та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у договорі, строком до 25 червня 2015 року та сплатою за користування кредитними коштами процентів у розмірі 20,9 % річних (п. п. 1.1, 1.4, 1.5.1).

Відповідно до п. 13.1 договору банк не здійснює надання позичальнику траншу у випадку, якщо останній самостійно сплатив страховий платіж Страховій компанії. Для підтвердження сплати страхового платежу СК позичальник, не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати надання Банком чергового траншу подає до Банку відповідну заяву, встановленої форми, що є додатком № 2 до цього договору та документ на підтвердження сплати страхового платежу.

Розділ 7 цього договору містить аналогічні посилання до розділу 7 кредитного договору № 0.

Судами встановлено, що відповідно до виписки по цьому кредитному договору позичальникові кошти не видавалися.

20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 17, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитними договорами перейшло до останнього.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2016 року залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 497,41 доларів США, що еквівалентно 227 171,07 грн за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 25 червня 2008 року № 0.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не при його виконанні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення додаткової угоди, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Банки зобов`язані надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов`язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Відповідно до пункту 7.2 договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 25 червня 2008 року, кожний аркуш якого особисто підписав ОСОБА_1 , чітко визначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що:

- володіє всіма необхідними документами, що необхідні для укладення договору, та має здатність виконувати його умови;

- цей договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов`язковими для позичальника;

- на день підписання договору відсутні будь-які перешкоди для його виконання;

- надані позичальником до банку документи для розгляду питання про кредитування та інші документи, пов`язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, укладені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України;

- позичальник повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови договору, свої права та обов`язки за договором та погоджується з ними;

- перед укладанням цього договору отримав інформаційний лист від банку згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Установлено, що сторонами кредитного договору в момент його укладення виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та інших діючих нормативних актів щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов і що кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав недотримання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів правильно виходив з відсутності підстав для визнання договорів про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу недійсними, оскільки банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору було вільним.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів удаваності укладеного кредитного договору у доларах США, оскільки видача кредиту, внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, процентів, інших обов`язкових платежів в валюті зобов`язання - доларі США є правомірними, умови договору виконувались сторонами в гривневому еквіваленті до визначеної суми кредиту в іноземній валюті, що відповідає вимогам закону.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд зазначає, що, відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виклав висновки і мотиви та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги представника позивача про те, що з метою уникнення сумнівів сторін щодо неупередженості суду, визначена колегія суддів Апеляційного суду Миколаївської області повинна була заявити самовідвід, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року у складі: головуючого - судді Яворської Ж. М., суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2016 року, залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25 червня 2008 року. Той факт, що колегія суддів Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б. брала участь у розгляді цієї справи в суді апеляційної інстанції не є безумовною підставою для заявлення самовідводу визначеній колегії суддів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (Заява № 33949/02) вказував, що відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до пунтку 1 статті 6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, пункт 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

Стосовно об`єктивного критерію слід визначити, чи існували переконливі факти, які б могли свідчити про його безсторонність. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (див. вищевказане рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), п. 44; та рішення у справі «Ферантелі та Сантанжело проти Італії» (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), від 7 серпня 1996 року, пункт 58).

З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, «правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться» (див. рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (див. вищевказане рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland) та рішення у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, пункт 45).

Аргументи касаційної скарги про те, що в апеляційній інстанції справа розглядалася упередженим судом, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях статті 36 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом. Представник ОСОБА_1 - адвокат Разумовський О. А. не навів переконливих доказів на підтвердження обставин, які б викликали сумніви в об`єктивності та неупередженості суду.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

На підставі викладеного Верховний Суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування постанови апеляційного суду прийнятої за результатом розгляду спору у цій справі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Разумовського Олексія Артуровича залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев