Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 320/2297/17

провадження № 61-14897св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Онищенко Марина Андріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2019 року у складі судді Бахаєва І. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2019 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Онищенко М. А., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна.

Позов мотивований тим, що з 1995 року вона проживала із ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_4 , а 22 липня 2014 року вони офіційно зареєстрували шлюб.

За час спільного проживання ОСОБА_1 24 березня 1998 року придбала квартиру у АДРЕСА_1 ., яка 27 травня 2000 року була продана та 15 квітня 2000 року квартиру у АДРЕСА_2 , яка продана 23 квітня 2005 року. Гроші від продажу квартири вкладені подружжям у будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Також за час спільного проживання за спільні кошти подружжя придбало: 1/2 частину житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 26 червня 1998 року); 1/2 частину житлового будинку, з вбудованим господарським приміщенням СТО, розташованого у АДРЕСА_5 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2004 року); 1/3 частину житлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 07 лютого 2009 року); житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 березня 2010 року); 1/2 частину земельної ділянки, площею 151,47 кв. м. із 493,83 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 (державний акт на право власності на земельну ділянку від 02 березня 2005 року серія ЗП № 078994) цільове призначення земельної ділянки: вбудоване приміщення СТО; 1/2 частину земельної ділянки, площею 342 кв. м. із 493,83 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 (державний акт на право власності на земельну ділянку від 02 березня 2005 року серії ЗП № 078992) цільове призначення земельної ділянки: обслуговування вбудованих приміщень житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Заповіту не складав.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнень, просила суд визнати факт її проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно з 1995 року до 22 липня 2014 року; визнати придбане за цей період нерухоме майно спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2019 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу безперервно в період з середини 1995 року до 22 липня 2014 року.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 ОСОБА_4 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рівних частках судовий збір у сумі 551,20 грн, тобто по 183,73 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу безперервно в період з середини 1995 року до 22 липня 2014 року доведено та підтверджено відповідними доказами; правовідносини щодо підстав та порядку набуття спільної сумісної власності особами, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, станом на 26 червня 1998 року (придбання ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_4 ) були врегульовані положеннями ЦК Української РСР 1963 року, а також Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім`ю України, тобто станом на 26 червня 1998 року питання щодо виникнення у осіб які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, права спільної сумісної власності не врегульовано; інші позовні вимоги ОСОБА_1 не доведено належними доказами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту змінено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 22 липня 2014 року.

У решті рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в цілому правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Однак, встановивши факт проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_1 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу безперервно в період з середини 1995 року до 22 липня 2014 року, суд першої інстанції помилково застосував норми статті 74 СК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Укасаційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скасувати рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Рішення судів у частині задоволення позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не оскаржуються, тому у цій частині касаційним судом не переглядаються та не оцінюються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили докази у справі в повному обсязі та не надали їм відповідну оцінку; не враховано як належні докази: заяву відповідачки ОСОБА_7 про визнання позову, чеки та квитанції про придбання будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку та мийки, спільні фото, покази свідка ОСОБА_8 ; не правильно застосовано норми матеріального права.

У жовтні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_4 , зазначив, що суди повно і всебічно з`ясували всі обставини справи, дослідили надані докази; вважає, що правильно виходили з того, що стаття 74 СК України поширюється тільки на випадки, коли між чоловіком та дружиною склалися відносини притаманні подружжю, а саме ведення господарства, бюджету, побуту; позивачка не надала доказів того, що майно придбано за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , тому суд правильно відмовив їй у визнанні спірного майна спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі викладеного просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

22 липня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб.

Згідно показів свідка ОСОБА_10 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були повноцінною родиною без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет та виховували спільну доньку. До народження дитини вони проживали у батьків свідка, а після народження вони купили квартиру за позичені гроші у свідка та у його батьків. Він допомагав їм переїжджати до квартири та перевозити будівельні матеріали. Відносини у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розпочались в 1992 році, а спільно проживати вони почали з 1995 року.

Свідок ОСОБА_11 , пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з`явились у будинку на АДРЕСА_7 в 2001 році. ОСОБА_6 був його хорошим знайомим. Зазначив, що вони проживали однією сім`єю, були завжди разом, та мали спільну доньку. Дружина свідка була репетитором у доньки ОСОБА_12 . Він не знав чи були вони в зареєстрованому шлюбі. Але знав, що у ОСОБА_6 разом з братом був автосервіс;

Свідок ОСОБА_13 , яка пояснила, вона є медсестрою та ОСОБА_6 її довіряв. Зазначила, що ОСОБА_1 просто виховувала дитину та переїжджала з квартири на квартиру, потім як почав будуватися шиномонтаж вони переїхали туди.

Показами свідка ОСОБА_14 , встановлено, що ОСОБА_6 вона знає з 90-х років, він заробляв гроші на купівлю бізнесу, а згодом купив СТО. З 2006 року вона стала співвласником СТО. Всього три співвласника: вона, ОСОБА_6 та його брат. Згодом на зароблені гроші купили ще одне СТО. Потім на зароблені гроші від двох СТО стали будувати будинок на купленій ОСОБА_6 ділянці. Йому не вистачало грошей та він продав свою квартиру та продовжив будівництво.

Показами свідка ОСОБА_15 , встановлено, що його запросили на роботу та у нього зав`язались дружні стосунки з ОСОБА_6 . Зазначив, що всі питання вирішував ОСОБА_6 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Кодексом про шлюб та сім`ю України 1969 року регулювалось право спільної власності осіб, що перебувають у шлюбі і таке право презюмувалось. Однак відносини щодо права на майно осіб, що не перебували у шлюбі регулювались законодавством про власність, зокрема ЦК УРСР та Законом України «Про власність».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22,28,29 КпШС України застосуванню не підлягали.

У свою чергу, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним 26 червня 1998 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Ці положення були дещо змінені з прийняттям Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб..

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відтак, при розгляді справ про поділ майна подружжя, застосовується презумпція спільності майна подружжя, разом з тим, сторона, яка заперечує проти такої презумпції має право доводити , що майно придбане не за спільні кошти подружжя.

Відмовляючи у позові про поділ спільного майна, а саме будинку, придбаного у 1998 році суд першої інстанції виходив з того, за положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю, який втратив чинність з набуттям чинності Сімейним кодексом з 1 січня 2004 року, проживання осіб без реєстрації шлюбу не породжувало спільної сумісної власності, як подружжя та на ці правовідносини розповсюджувались положення Закону України «Про власність», а тому особа, яка претендує на частку власності у спірному майні повинна була довести свій вклад (грошима чи працею) у цьому майні.

Суд першої інстанції з висновками, якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що за наявності доказів про здійснення підприємницької діяльності відповідачем та відсутності доказів участі позивачки у придбанні житлового будинку за договором купівлі продажу від 26 червня 1998 року, підстав для визнання права власності на цей майно за позивачкою немає.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального права, що регулювало право на спільне майно осіб, що не перебувають у шлюбі до набуття чинності Сімейним Кодексом України, а тому судові рішення у цій частині не підлягають скасуванню із зазначених підстав.

Щодо поділу майна, яке придбане після набуття чинності СК України, слід зазначити наступне.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц і підстав для відходу від цієї правової позиції колегія суддів не вбачає.

Саме на цю правову позицію послався суд першої інстанції вирішуючи спір щодо іншої частини спірного майна.

При цьому суд послався на наявні у справі докази набуття спірного майна не за спільні кошти, осіб що проживали однією сім`єю та відсутність спростування таких доказів з боку позивачки.

Відтак, суд першої інстанції надавши оцінку наявним у справі доказам дійшов висновку що відповідачем спростована презумпція спільного майна подружжя, а позивачем докази відповідача не спростовані.

За таких обставин, Верховний Суд, виходячи з повноважень визначених статтею 400 ЦПК України позбавлений можливості надати іншу оцінку наявним у справі доказам, оскільки така оцінка є прерогативою суду першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо презумпції спільності майна придбаного сторонами у справі у період спільного проживання самі по собі не спростовують висновків судів щодо доведеності відсутності спільного майна, які судами зроблено на підставі досліджених доказів та виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, які встановлені статтею 400 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик