Справа № 344/2308/17
Провадження № 22-ц/4808/639/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Пастернак І.А. 4 лютого 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 14 лютого 2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до Договору б/н від 30.07.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік.

Відповідач не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображається у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за Кредитним договором у неї станом на 31.12.2016 року наявна заборгованість у загальному розмірі 54280,93 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 6635,92 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 41922,11 грн., заборгованості за пенею та комісією 2900,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2572,90 грн. - штраф (процентна складова).

В зв`язку з наведеним просило стягнути з відповідача на користь позивача вищевказану заборгованість.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 6635,92 грн. заборгованості за Кредитним договором б/н від 30.07.2008 року та 1600,00 грн. витрат по оплаті судового збору. В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та неустойки, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На його думку, не маючи жодних доказів проти вимог позивача, місцевий суд замість посилань на факти в обґрунтування оскаржуваного рішення послався на практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі. Так, у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось укладення чи неукладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.

Вказує, що відсутність підпису відповідача на відповідних Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах банку не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Дане узгоджується і з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.03.2019 року по справі №428/2873/17, де зазначено, що саме по собі посилання на неознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин.

Відповідно ж до висновків Верховного Суду у постанові від 08.07.2019 року по справі №923/760/18 твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача під Умовами та правилами надання банківських послуг є нікчемними та безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Зазначає, що відповідачу було достеменно відомо про умови Кредитного договору, оскільки 30.07.2008 року нею була особисто підписана Довідка про умови кредитування, в якій зазначено базову відсоткову ставку, розмір щомісячних платежів та строк їх внесення, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості та розмір штрафів. Тобто сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Більше того, відповідач частково визнала позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом.

При цьому суд, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при їх наданні. Відмовляючи в стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти в банку на банківських депозитах та які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

З огляду на наведене просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та неустойки та задовольнити вимоги банку в цій частині. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що у запереченні на позов та у відзиві не визнавала позов у жодній частині, а зазначене у додатковому запереченні часткове визнання позову було помилковим, оскільки відповідач спиралась на правові висновки Верховного Суду України, від яких згодом відійшов новостворений Верховний Суд. Вказує, що позивачем Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку не тільки не надавались, а навіть не вказувалось про їх існування. З огляду на наведене вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення отриманого нею непогашеного тіла кредиту. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року залишити без змін.

Представник апелянта в судове засідання, призначене в режимі відеоконференеції, не з`явилася, надіслала на адресу суду клопотання про відкладення слухання справи у зв`язку з відпусткою представника. Разом з тим, колегія суддів вважає, що перебування одного із представників АТ КБ «ПриватБанк» у відпустці не дає підстав для висновку про неявку представника апелянта з поважних причин, оскільки юридична особа не позбавлена можливості забезпечити явку іншого представника для розгляду справи.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що неявка представника апелянта, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та неустойкою, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 30.07.2008 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно якої отримала кредит у розмірі 500,00 грн. на картку № НОМЕР_1 . У вказаній Анкеті-заяві також визначено базову відсоткову ставку у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості за кредитним лімітом (т. 1, а.с. 7).

Банком долучено також копію Довідки про умови кредитування кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем. Згідно з цією Довідкою базова ставка за користування кредитом становить 3% на місяць, а також передбачено сплату комісії, пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 120 днів (т. 1, а.с. 7 (зворот)).

В матеріалах справи наявний також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (т. 1, а.с. 9-14).

Відповідно до копії повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» №30.1.0.0/2-20180320/1433 від 25.05.2018 року ОСОБА_1 згідно Кредитного договору б/н від 30.07.2008 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , остання з яких мала термін дії до 09/16 року (т. 1, а.с. 124).

Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 30.07.2008 року кредитний ліміт становив 500,00 грн., 06.05.2011 року кредитний ліміт було збільшено до 3900,00 грн., 24.06.2011 року до 4500,00 грн., 25.07.2011 року 5300,00 грн., 23.08.2011 року до 6300,00 грн., 25.06.2012 року до 8000,00 грн., 24.07.2014 року ліміт було знижено до 7190,00 грн., 04.08.2014 року до 6640,00 грн. (т. 1, а.с. 126).

З Виписки по картках відповідача вбачається, що вона користувалася кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснювала платежі, а також поповнювала картку (т. 1, а.с. 97-103, 139-142).

Згідно з наданим розрахунком заборгованості за договором б/н від 30.07.2008 року станом на 31.12.2016 року заборгованість відповідача становить 54280,93 грн. та складається із: заборгованості за кредитом 6635,92 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 41922,11 грн., заборгованості за пенею та комісією 2900,00 грн, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. штраф (фіксована частина) та 2572,90 грн. штраф (процентна складова) (т. 1, а.с. 4-6).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом та неустойкою, суд першої інстанції виходив з того, що у Анкеті-заяві від 30.07.2008 року не зазначено процентної ставки та відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання, а тому немає підстав вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Однак погодитися з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх вимог, зокрема і щодо стягнення процентів за користування кредитом та неустойки, додало до позовної заяви, крім іншого, також копію Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 30.07.2008 року (т. 1, а.с. 7 (зворот)).

Згідно із цією Довідкою базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) становить 3%, а також передбачено сплату комісії, пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 120 днів.

Крім того, у Анкеті-заяві від 30.07.2008 року також зазначено базову процентну місячну ставку у розмірі 3% (т. 1, а.с. 7).

Враховуючи зазначення у Анкеті-заяві базової процентної ставки, а також підписання відповідачем при укладенні договору Довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки кредитка «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», колегія суддів вважає, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді сплати неустойки. Відтак, вимоги банку у цій частині є підставними.

Разом з тим банк включив у свій розрахунок проценти, нараховані після закінчення строку дії кредитного договору, тобто після закінчення строку дії картки.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Таким чином вимога про стягнення з відповідача процентів, нарахованих після закінчення визначеного договором строку кредитування є безпідставною.

За таких обставин з відповідача належить стягнути заборгованість по процентах, яка утворилася до 30.09.2016 року.

Крім того щодо заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Системний аналіз наведеної норми права свідчить про те, що одночасне застосування штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18).

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню також не підлягають із таких підстав.

Відповідно до Довідки про умови кредитування, яка підписана відповідачем, договором передбачено комісію за моніторинг неактивної картки.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 9 грудня 2019 року у справі №524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.

Оскільки умова укладеного між сторонами кредитного договору щодо сплати комісії за моніторинг неактивної картки є нікчемною, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом з позичальника у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення комісії за моніторинг неактивної картки є необґрунтованими з вищевказаних підстав і задоволенню не підлягають.

З огляду на вищенаведені обставини слід зазначити, що обґрунтованими є вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 30.07.2008 року по 30.09.2016 року та штрафами.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 07.03.2017 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, що підтверджується вхідним штампом суду (т. 1, а.с. 28-33), у якому просила застосувати у даному спорі позовну давність.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

В силу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 , останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором нею було здійснено 15.10.2013 року (т. 1, а.с. 139-142).

Зважаючи на те, що у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду, яка підписана відповідачем, визначений строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що наступний за звітним (т. 1, а.с. 7 (зворот), перебіг строку позовної давності розпочався 25.11.2013 року і закінчився 25.11. 2016 року.

Із позовної заяви вбачається, що вона була подана до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» 17.02.2017 року, що підтверджується вхідним штампом Івано-Франківського міського суду (т. 1, а.с. 2), тобто з пропуском строку позовної давності.

Наведеного суду першої інстанції не врахував, однак, зважаючи на правильні по суті висновки місцевого суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення відсотків та неустойки, колегія суддів вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та неустойкою змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 9 липня 2020 року.