Провадження № 2-о/761/216/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київський міський Відділ державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

16.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, згідно якої просить встановити факт смерті своєї матері - ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Севастополь.

Заяву обґрунтовано тим, що заявник позбавлений можливості отримати свідоцтво про смерть своєї матері у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки факт її смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Заявник у судовому засіданні не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, при цьому, через канцелярію суду подав заяву в які просив розглядати справу без його участі.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Дослідивши письмові докази зібрані в справі, суд прийшов до висновку, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою.

Згідно з п.1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Звертаючись з даною заявою до суду, заявник посилається на те, що він позбавлений можливості отримати свідоцтво про смерть своєї матері у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки факт її смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 28.05.2020 року представнику заявника надано відмову в проведенні державної реєстрації смерті, оскільки, представником заявника пред`явлено документи, які підтверджують факт смерті ОСОБА_2 , видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Дійсно, частинами 2, 3, 4 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» пере/, бачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї.

Згідно з ч.1 ст.17 цього ж Закону, у разі порушення його положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Разом з тим, розглядаючи справу згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, заявником надано копія свідоцтва про смерть від 27.03.2020 р., медичне свідоцтво про смерть та медичну довідку, які видані органами, що створені на тимчасово окупованій території, проте суду не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, зокрема відповідних документів, показань свідків та самого заявника, як рідного сини померлої, тощо, на підтвердження викладених в заяві обставин.

За вказаних обставин, а також аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, за недоведеністю заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 293, 294, 315, 317, 318, 319 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київський міський Відділ державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), в задоволенні заяви про встановлення факту смерті.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: