Провадження № 2/127/1575/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2020 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 31.07.1999 року по 11.03.2016 року.

Перебуваючи у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 придбав за кредитні кошти квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності і на даний час.

Дана квартира перебувала в іпотеці ПАТ «Укрсиббанк» як забезпечення виконання зобов`язань по кредиту.

Згідно повідомлення банку про анулювання боргу, станом на 20.07.2018 року за ОСОБА_3 обліковувалась кредитна заборгованість в розмірі 61579,37 швейцарських франків, що на той момент складала 1625386,73 грн.

Банком анульовано 27591,45 швейцарських франків основного боргу та 10222,88 швейцарських франків процентів за користування кредитом.

Залишок в розмірі 23965,04 швейцарських франків було сплачено одноразово позивачем.

У зв`язку з цим банком було звільнено квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з-під іпотеки.

Згідно висновку про оцінку майна вартість квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 280000,00 грн.

Позивач зазначає, що квартира є особистою його приватною власністю, оскільки кредит за неї був сплачений після розлучення за рахунок його особистих коштів.

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив визнати квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Судові витрати просить залишити за ним.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача не заперечив щодо задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Судом встановлено що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 31.07.1999 року по 11.03.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_1 від 30.03.2016 року.

23.07.2007 року ОСОБА_1 придбав за кредитні кошти квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується копією договору купівлі продажу від 23.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В., зареєстровано в реєстрі за № 4059.

Відповідно до повідомлення ПАТ «Укрсиббанк» від 20.07.2018 року про анулювання боргу, банк повідомляє, що АТ «Укрсиббанк», як кредитор прийняв рішення про анулювання заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 23.07.2007 року, а саме: суми процентів 10222,88 швейцарських франків, що складає 269832,79 грн. по курсу НБУ станом на 20.07.2018 року; суми штрафних санкцій (пені), які підлягають стягненню на підставі судового рішення, 39721,09 грн.

Згідно висновку про оцінку майна вартість квартири від 03.03.2020 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 280000,00 грн.

Відповідно до розписки складеної відповідачем ОСОБА_2 , остання отримала від ОСОБА_1 12000,00 доларів США за Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Жодних майнових і фінансових претензій ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо розподілу спільної сумісної власності немає.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, щодо квартири АДРЕСА_2 , відомості відсутні.

Згідно вимог ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно п. 23 та п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім' я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Верховний суд України у своїх постановах від 3 червня 2015 року, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Для правильного застосування положень ст. 60 СК України щодо визначення права спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017року (справа № 6-399цс17).

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи визнання позову та те, що кредит за квартиру був сплачений після розлучення за рахунок його особистих коштів, суд вважає, що дане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

За клопотанням позивача судові витрати залишити за ним.

На підставі викладеного, згідно ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 15, 316, 325 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю задовольнити повністю.

Визнати квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,8 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Суддя