22-ц/804/1723/20
221/6136/18

Єдиний унікальний номер 221/6136/18
Номер провадження 22-ц/804/1723/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання батьківства, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

06 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

Позовна заява, мотивована тим, що він та відповідачка були знайомі з 2006 року. З 2007 року між ними склались інтимні стосунки, вони фактично почали проживати однією сім`єю в орендованій квартирі АДРЕСА_1 , в період з 2007 року по 2012 рік, що можуть підтвердити спільні друзі та родичі. Після народження дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батьком був записаний чоловік зі слів матері, відповідно до вимог ст.135 СК України, з метою уникнення конфліктних ситуацій з його батьками, які були проти взаємовідносин із відповідачкою. Проживаючи однією родиною, він приймав активну участь у вихованні ОСОБА_6 , проводив багато часу із дитиною, купуючи одяг, харчі та засоби особистої гігієни. З 2014 року по 2015 рік відносини між сторонами були припинені, так як він перебував у зареєстрованому шлюбі із іншою жінкою, проте ця обставина не стала перепоною для виконання батьківських обов`язків відносно доньок. У березні-квітні 2017 року відносини між сторонами почали відновлюватись, позивач вирішив оформити своє батьківство на дітей. У зв`язку із чим, просить суд визнати його батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача не обґрунтовані, у судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведені. Встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо лише за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Суд першої інстанції визнання відповідачем позову як безумовну обставину для задоволення позову не врахував, оскільки вважає, що таке визнання може порушити права, свободи чи інтереси ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, доводи та заперечення

Не погодившись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що в разі задоволення позову будуть порушені права третьої особи. Третя особа не має жодного відношення до дітей стосовно яких виник спір. Подача третьою особою до суду позову про встановлення батьківства не є доказом вказаного. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Подати клопотання про призначення експертизи це процесуальне право сторони по справі, а не обов`язок. Клопотання про призначення експертизи він не подав у зв`язку з тим, що вважає достатніми докази, які є у матеріалах справи, а також через відсутність грошових коштів для її оплати. Посилання суду на відсутність достатніх доказів для задоволення позову не відповідає дійсності, так як в матеріалах справи є відзив відповідача, в якому вона визнає позов, крім того було заявлено клопотання про допит свідків, яких суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не допитав.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_8 скористалася правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначила, що 12 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства № 185/6280/18 за клопотанням позивача була призначена судово-біологічна(судово-генетична) експертиза проведення якої доручено Київському міському бюро судово-медичної експертизи. 19.05.2020 року до Селидівського міського суду Донецької області надійшло повідомлення завідуючого відділення судово-медично-генетичної ідентифікації судово-медичного лабораторного відділу Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про неявку відповідача та дітей на відбір зразків крові. З наведених підстав просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Учасники справи та представник третьої особи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, підтвердженням чого є рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, в суд апеляційної інстанції не з`явилися, причини неявки не повідомили.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 народилась ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками обох дітей зазначені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . До обох свідоцтв відомості про батька внесені зі слів матері, відповідно до частини 1 ст.135 Сімейного кодексу України (т.1 а.с.3-6).

З пояснень відповідача ОСОБА_2 було встановлено, що третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 є хрещеним батьком її дітей, тому він присутній на спільних світлинах її родини. Крім того деякий час між ними дійсно були близькі відносини. Наполягає, що біологічним батьком її доньок є позивач ОСОБА_1 , а заперечення ОСОБА_3 проти позовних вимог - вважає помстою за переривання їх особистих відносин.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері.

Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Доказами до позову про визнання батьківства можуть бути, наприклад:- докази, що свідчать про спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства (довідка про склад сім`ї, витяги з погосподарських та домових книг, особисті листи, сімейні фотокартки, рішення судів в інших справах тощо); покази свідків, яким відомо про відносини сторін та про їх батьківство щодо дитини; висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи (що є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку).

Верховний Суд роз`яснив, що для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 591/6441/14-ц).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

Кожна дитина відповідно до статті 7 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року має право на збереження індивідуальності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та у визначених законом випадках апеляційної інстанцій.

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав жодного доказу з вище зазначеного переліку ні в суді першої ні апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач визнає його батьківство і саме вказана обставина не прийнята судом першої інстанції, як підстава для задоволення позову - не переконливі.

Дійсно, відповідно положень ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Проте ч.1 ст.82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В даному конкретному випадку, обставини заявлені в позові не визнаються третьою особою, яка також є учасником справи.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позову, позивачем не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська