ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/477/20 Справа № 211/4606/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи - виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення без права надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи - виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення без права надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи- виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення без права надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації - задоволено частково.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.04.2018 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 - задоволено.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради, про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення без права надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12.06.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_7 , задоволено.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року скасовано.

Передано справу № 211/4606/14-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року по цивільній справі №211/4606/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи - виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення без права надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.04.2014 року між позивачем та ОСОБА_8 був укладений договір Дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області - Лосінцем С.М. (т. 1 а.с. 5).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.04.2014 року встановлено право ОСОБА_2 на дану квартиру (т. 1 а.с. 9).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення Договору в квартирі за вказаною адресою були зареєстровані та проживають на даний час колишні члени сім`ї ОСОБА_8 , а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які чинять позивачу перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні належною їй нерухомістю (т. 1 а.с. 10, 130-133, 140-147, 155-157).

Також, у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є головою ЖБК «Схід-42», за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_1 не є власником квартири. Вони комунальні послуги не сплачують, ведуть аморальний спосіб життя. Документів на право власності на квартиру не мають. Дану квартиру отримував ОСОБА_14 , зараз його прізвище ОСОБА_8 , він був членом кооперативу, останній платіж здійснив у грудні 1993 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року та Закону №475/97 - ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який гарантує право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які надають власнику право використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися ним на власний розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 6-92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 своєї Постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16 січня 2012 року у справі №6- 57пс11 зазначив наступне. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах ВСУ від 30.06.2015 року (справа №21-1438а15), 01.03.2016 року (справа №825/1335/13-а), а відповідно до ч. 1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 6, 8 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється за її особистим повідомленням, подання якого є обов`язковим у разі зміни місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання у разі неподання особою відповідної заяви здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення її права користування житловим приміщенням.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Довгинцівського районного відділу у м.Кривому Розі ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , так як рішення суду про усунення перешкод в користуванні власністю є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за вищевказаною адресою.

Крім того, у зв`язку зі змінами у чинному законодавстві реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування мешканців Довгинцівського району м. Кривого Рогу здійснюється у відділі реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської в місті ради.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що жодних правових підстав для проживання та реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - немає, а відповідачі створюють перешкоди у здійснені права власності позивача, який не може вільно користуватись квартирою та розпоряджатися нею на власний розсуд.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції порушуючи вимоги закону проігнорував заяву про уточнення позовних вимог й клопотання відповідача по зустрічному позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що колегією суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області у постанові від 24.04.2018 року була надана правова оцінка допущеним судом першої інстанції порушенням норм процесуального права при прийнятті зустрічного позову та ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року скасовано, а зустрічну позовну заяву направлено для продовження розгляду.

Посилання апелянта, що нею були сплачені власні (особисті) кошти в розмірі - 3000000 карб. за спірну квартиру, у зв`язку з чим вона виплатила суму її вартості, а значить з цього часу фактично й набула на неї право власності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження зазначеному.

Крім того, рішенням №12306164 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.04.2014 року було проведено державну реєстрацію права власності квартири, що розташована: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 (а.с. 93 т.1).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.04.2014 року вбачається, що ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.91, 92 т.1).

Твердження апелянта, що ОСОБА_8 порушив вимоги закону, щодо здійснення ним одноосібно приватизації спірної квартири, оскільки отримав підробну довідку від 08.04.2014 року посвідчену головою ЖБК "Схід"-42, Т.Ю. Науменко та бухгалтером ЖБК "Схід"-42 С.А. Кошкіна, колегія суддів вважає необґрунтованими та недоведеними, оскільки інформації про те, що довідка від 08.04.2014 року є підробною матеріали справи не містять.

Між тим, згідно із ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича