Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2020 року м.Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Тептюка Є.П.

за участю секретаря Федорової Л.С.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Вєліков Анатолій Іванович про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 21.10.2009 року, -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції позивача:

18 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Вєліков Анатолій Іванович про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 21.10.2009 року. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28.02.2006 року він набув право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 . З часу набуття власності на будинок і по даний час позивач в ньому зареєстрований та проживає.

04.02.2020 року позивач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі №707/42/20, з якої йому стало відомо, що його син ОСОБА_2 подав до суду позов про визначення порядку володіння, користування житловим будинком, відведенням земельної ділянки, присвоєння адреси та розподіл рахунків за сплату комунальних послуг.

Підставою для звернення з позовом стало те, що нібито на підставі договору дарування від 21.10.2009 року позивач подарував на користь своїх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2 частині будинку. І тепер, відповідач ОСОБА_2 на правах власника намагається в судовому порядку поділити будинок позивача, його землю і фактично вигнати його на вулицю. Позивач зауважує, що нікому не дарував будинок.

Так дійсно, в 2009 році він разом з дружиною говорив зі своїми дітьми про те, щоб вони за ними доглядали до смерті і взамін після смерті позивача вони отримають в рівних частках будинок, так як він являється пенсіонером, особою похилого віку, часто хворіє. Відповідачі погодилися і всіма необхідними паперами займались самі.

Точну дату позивач не пам`ятає, але знає, що його привозили в Черкаси для підписання договору довічного утримання. Відповідачі запевнили його, що це звичайна формальність і до смерті він зможе спокійно жити в будинку і ні про що не хвилюватись. Тому звісно позивач довірився дітям і нічого не перечитуючи підписав. Позивачу жодних паперів не давали. В той же день він повернувся додому в будинок.

Однак, останні роки, після смерті своєї дружини, коли позивач відмовився від обов`язкової частки у спадщині, ситуація кардинально змінилася і відповідачі стали дуже рідко приїздити. З того часу син, окрім того, що взагалі перестав з позивачем спілкуватися та ще й встановив замки на деяких кімнатах в будинку, а також не питаючи батька засаджує деревами подвір`я. ОСОБА_5 позов з суду надія на безпечну старість у позивача взагалі зникла, так як діти намагаються вигнати його з єдиного житла.

Позивач також зазначив, що він хоч і не пропустив строки для оскарження договору, так як дізнався про договір лише 04.02.2020 року, а тому відлік строку розпочинається з моменту коли він дізнався про порушене право. Однак зважаючи на неоднакову судову практику він все ж заявляє про поновлення строків та вважає, що він з поважної причини пропустив строки на оскарження договору, так як все життя вважав себе власником будинку, і на правах власника живе в будинку. У 2009 році його запевнили відповідачі, що він укладає договір довічного утримання. Жодних документів йому на руки не видавали. Позивач приватизував землю під будинком та отримав 13.07.2010 року державний акт на землю. Також він уклав всі договори на газ, електрику, і будинок ремонтує, і оплачує всі комунальні платежі. Позивач єдиний хто в будинку зареєстрований.

Стислий виклад відзиву відповідача:

29.05.2020 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому останній зазначає, що на підставі оспорюваного договору дарування йому належить на праві власності Ѕ частина домоволодіння по АДРЕСА_1 . Договір дарування укладався зі згоди матері відповідача ОСОБА_6 , яка відповідно є дружиною позивача. Ініціаторами укладення договору дарування були батьки відповідача: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , які були невзмозі здійснювати подальше фінансування будівництва, з 1996 року по 2002 рік був зроблений тільки фундамент. З 2002 року по 2011 рік відповідач здійснював фінансування таких робіт як перекриття будинку, покрівельні роботи, укладання даху, придбанння матеріалів та самостійний ремонт санвузла.

Відповідач спростовує твердження позивача, що в будинку проживає тільки він з дружиною, оскільки з 2011 по 2015 року у спірному будинку проживало 5 осіб, які утримували будинок і здійснювали його ремонт. У рішенні апеляційного суду Черкаської області від 16.10.2015 року по справі №22ц-793/611/15 зазначено, що малолітній ОСОБА_7 , 2006 р.н. проживає з батьком в будинку по АДРЕСА_1 на час канікул.

До того ж відповідач зауважує, що умови договору дарування були виконані сторонами, зокрема дарувальник в присутності нотаріуса передав обдарованим документи на домоволодіння.

Ініціатором скасування правочину є ОСОБА_4 та її співмешканець, які користуючись алкогольною залежністю ОСОБА_3 підбурюють його до вказаний дій.

Твердження позивача щодо земельної ділянки також не відповідає дійсності, оскільки документи на приватизацію земельної ділянки подавалися наприкінці 2005 року, тобто майже за чотири роки до вчинення договору дарування, тому в акті вказано прізвище позивача. Щодо оформлення особових рахунків на сплату комунальних послуг на позивача, то ОСОБА_2 як співвласник будинку був не проти такого оформлення.

Відповідач наголошує, що позовна давність в 1 рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування, а вимоги заявлені через 10 років 5 місяців, у зв`язку з чим сплив строк позовної давності.

Станом на момент подання позову, ОСОБА_3 не є інвалідом, не визнаний судом недієздатною особою.

На сьогодні позивач та ОСОБА_4 унеможливлюють проживання ОСОБА_2 у спірному будинку. Враховуючи вказане, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі:

21.02.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування інформації щодо стану здоров`я ОСОБА_3 з медичного центру ОСОБА_8 для підтвердження ступеня адекватності позивача в період часу з 2015 року по теперішній час.

Також ОСОБА_2 просив витребувати з ПРАТ «Черкасигаз» газовий проект будинку, для підтвердження причини звернення позивача з позовом до суду.

21.02.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про виклик малолітнього ОСОБА_7 , 2006 р.н., в якості свідка, з питань умов проживання у будинку по АДРЕСА_1 .

11.03.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів, зокрема інформації щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 31.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям провадження.

10.04.2020 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. повернутий пакет документів з позовною заявою та ухвалою про відкриття провадження, що адресовані нотаріусу ОСОБА_9 , оскільки він припинив професійну діяльність у 2015 році у звязку зі смертю, а його архів переданого до Державного нотаріального архіву Черкаської області.

29.04.2020 року від ОСОБА_4 через канцелярію суду надійшла заява про визнання позову з проханням задоволити позовні вимоги, оскільки в подарованому ОСОБА_4 будинку по АДРЕСА_1 вона не проживає і будинком не користується. Натомість позивач в будинку як проживав так і проживає на даний час. Це його єдине житло. Всі документи з відповідачем ОСОБА_2 вона готувала разом і вони домовлялись з нотаріусом про дату укладення договору, оскільки хотіли на майбутнє за життя батьків поділити в рівних частках майбутнє спадкове майно. Дійсно, обговорювались різні види договорів, в тому числі і довічного утримання. Але чому обрали договір дарування, відповідач не памятає, напевно він був дешевше. У батька склалася конфліктна ситуація з її братом відповідачем у справі. ОСОБА_4 просила розглядати справу без її участі і у вирішенні будь-яких клопотань покладалась на розсуд суду.

29.04.2020 року від ОСОБА_2 на електронну пошту суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, що призначений на 30.04.2020 року.

07.05.2020 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області частково забезпечено позов, шляхом накладення заборони на відчуження Ѕ частини будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який на підставі договору дарування №6817 від 21.10.2009 року належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

29.05.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування у мобільного оператора Vodafone інформації про кількість дзвінків з мобільного телефону який належить ОСОБА_3 на мобільний ОСОБА_4 , починаючи з 01.12.2019 року по 29.05.2020 року.

Того ж числа ОСОБА_2 подано клопотання про витребування з Черкаського районного суду Черкаської області копії рішення від 30.10.2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 .

Того ж числа від ОСОБА_2 надійшло клопотання про залучення служби у справах дітей Черкаської РДА в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, оскільки спір стосується інтересів малолітньої дитини ОСОБА_7 , 2006 року народження.

Того ж числа від ОСОБА_2 надійшло клопотання про залучення приватного нотаріуса Велікової Наталії Анатоліївни до участі в розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

29.05.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування з Медичного ОСОБА_10 даних з яким діагнозом у даному центрі перебував ОСОБА_3

29.05.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про заслуховування малолітнього ОСОБА_7 , 2006 року народження в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог по питанню умов проживання у спірному будинку.

29.05.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про заслуховування Сідорік О ОСОБА_11 , в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог по питання щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 01.06.2020 року у задоволенні клопотань ОСОБА_2 про виклик свідків, витребування доказів та залучення третіх осіб було відмовлено.

01.06.2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

16.06.2020 року судом відмовлено у прийнятті доказів.

Пояснення сторін:

В судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Чекалов Р.К. позов підтримав. Пояснив, що його довіритель ОСОБА_3 вважав, що підписує договір довічного утримання.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що позивач був достеменно обізнаний, що в 2009 році підписав договір дарування. Це було спільне рішення позивача і його дружини матері відповідача. На даний час, після смерті матері, у нього погіршилися стосунки з батьком та сестрою ОСОБА_4 і вони таким чином намагаються скасувати волю покійної матері. Крім того, відповідач ОСОБА_2 зазначив, що ніяких дій по позбавленню позивача житла він не вчиняє і вчиняти не буде.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про визнання позову.

Встановлені судом обставини:

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

21.10.2009 року ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 (обдаровані) уклали договір дарування жилого будинку, згідно якого дарувальник безоплатно передає у власність обдарованим в спільну часткову власність в рівних частинах кожному належний йому на праві приватної власності жилий будинок АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці Тубільцівської сільської ради. Відчужуваний жилий будинок з прибудовою належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія бланку НОМЕР_1 №137409), виданого виконавчим комітетом Тубільцівської сільської ради 28.02.2006 року. Цей дар сторони оцінюють в сумі 217200 грн.

Відповідно до п. 2.1. договору сторони домовились, що під передачею дару за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованими від дарувальника документів, які посвідчують право власності на жилий будинок з прибудовою та надвірними спорудами.

Згідно п 3.2. договору, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Зміст ст. 116-126 Земельного Кодексу України та ст. 377 ЦК України сторонам роз`яснено.

Відповідно до п. 3.7. цей правочин є вчиненим з моменту його укладання та підписання сторонами. Цей договір укладається за згодою дружини дарувальника ОСОБА_6 .

Згідно п. 3.8. договору, право власності на вищевказаний будинок з прибудовою, що дарується, переходить до обдарованих після передачі дару відповідно до розділу 2 цього договору.

п. 3.12. договору встановлено, що договір прочитаний сторонами до його підписання. Даний договір посвідчений 21.10.2009 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І. Договір підписано в присутності нотаріуса (Т.1, а.с. 7).

Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ №611869 від 13.07.2020 року видано на імя ОСОБА_3 . Земельна ділянка площею 0,3625 га розташована у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:002:0482 (Т.1, а.с. 8-9).

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 27.01.2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визначення порядку володіння, користування жилим будинком, відведенням земельної ділянки, присвоєнням адреси та розподіл рахунків на сплату комунальних послуг (Т.1, а.с.10).

Відповідно до довідки про склад сімї №96 від 03.02.2020 року, ОСОБА_3 один зареєстрований та проживає у АДРЕСА_2 , а.с. 13).

Суд вважає не належним доказом виписку з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 від 25.10.2019 року та виписку від 19.11.2018 року (Т.1, а.с. 15-17), оскільки судом вирішується стан здоров`я дарувальника на час укладання правочину в 2009 році, а не через 10 років після укладення.

11.03.2019 року між ОСОБА_3 та ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз» було укладено договір № на технічне обслуговування внутрішньо будинкової системи газопостачання побутового споживача за адресою: АДРЕСА_2 , а.с. 18).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.12.2009 року, будинок по АДРЕСА_1 в частках по Ѕ на підставі договору дарування від 21.10.2009 року належать ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї №998 від 01.07.2019 року, що складена сільською головою ОСОБА_12 та паспортистом ОСОБА_13 , у будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Згідно довідки з Тубільцівської сільської ради від 12.08.2019 року, ОСОБА_3 з 25.11.2009 року по даний час зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 .

З довідки про склад сімї №1173 від 04.08.2015 року вбачається, що у будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Суд вважає не належним доказом квитанції про оплату комунальних послуг ОСОБА_3 , оскільки вони тільки підтверджують факт нарахування коштів, які потрібно сплатити за комунальні послуги, а не факт сплати (Т.1, а.с. 20-21).

Суд в порядку ст.ст. 78,79 ЦПК України визнає недопустимими та недостовірними надані ОСОБА_2 копії фотокарток, оскільки незрозуміло які люди на їх зображені, коли відбувалась фотозйомка, в якому місці, та який факт підтверджує. Крім того неможливо встановити достовірність фотокарток, як і встановити, чи була фотозйомка проведена зі згоди особи, яка зображена на фотокартках, та чи не заперечувала особа, щоб фотокартки, на яких вона зображена були доступні для огляду судом і іншими сторонами.

Суд визнає копії: довідки з Тубільцівської сільської ради від 25.06.2019 року№941, рішення апеляційного суду Черкаської області від 16.10.2015 року №22-ц-793/611/15, свідоцтва про народження ОСОБА_7 , нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 про намір продажу частки у домоволодінні, висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки від 08.05.2019 року, витягу з протоколу засідання виконавчого комітету Черкаської міської ради для розгляду питань щодо призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сімям, надання населенню пільг та житлових субсидій в департаменті соціальної політики від 07.05.2019 року, листа з ПАТ «Черкасигаз» від 21.02.2020 року №47, акту опитування сусідів від 10.04.2019 року №210, акту опитування сусідів від 24.04.2019 року №130, характеристик на ОСОБА_2 , трудової книжки ОСОБА_2 , листа з Тубільцівської сільської ради від 02.07.2019 року № 500/02-09, наказу від 19.03.2019 року №33, довідки до акта огляду МСЕК на ОСОБА_2 , виписок з медичних документів щодо стану здоровя ОСОБА_2 , довідок щодо перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на відпочинку та лікуванні, в порядку ст. 77 ЦПК України неналежними доказами, оскільки вони не стосуються предмета спору.

Копії письмових заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , пояснень ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в порядку ст.ст. 78,79 ЦПК України є недостовірними та недопустимими доказами, оскільки не посвідчені в установленому законом порядку, і особи не повідомлялись про кримінальну відповідальність в порядку ст. 384,385 КК України.

Реєстр телефонних дзвінків є також неналежним, недопустимим, недостовірним доказом.

Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань з приводу заяви ОСОБА_2 щодо неправомірних дій ОСОБА_3 , свідчить про неприязні стосунки між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 .

Норми права, що підлягають застосуванню:

Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.02.2019 року по справі № 750/1606/17, Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.07.2018 року по справі № 161/12664/16-ц, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2019 року по справі №456/3341/16-ц, а також у правовому висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України у справі № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з приводу правочину, вчиненого під впливом помилки, роз`яснено наступне. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦКУ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, у даних правовідносинах застосовується загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1, ч. 9, ч. 10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи:

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, встановивши вказані вище фактичні обставини, суд приходить до висновку, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення ОСОБА_3 відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. ОСОБА_3 не діяв під впливом помилки і не помилявся щодо правової природи правочину. Крім того, передане у дар майно було об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і ОСОБА_6 надала згоду на вчинення правочину, а саме передання у дар дітям належного батькам домоволодіння.

Враховуючи викладене суд робить висновок, що ОСОБА_3 мав на меті укласти договір дарування, однак після виникнення конфліктної ситуації з відповідачем ОСОБА_2 вирішив його визнати недійсним, тим самим позбавивши особи права власності.

В укладеному договорі дарування (п. 2.1, п. 2.2, п. 3.12) сторони обумовили, що під передачею відчужуваного житлового будинку з прибудовою та надвірними спорудами за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника документів, які посвідчують право власності на річ свідчить про те, що передача речі відбулась. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу жилого будинку з прибудовою та надвірними спорудами обдаровуваним.

Сторони засвідчили, що цей договір не носить характеру фактичного та удаваного правочину; дарування здійснюється дарувальником за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Договір прочитаний сторонами до його підписання. Підписаний сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 відчужуваного домоволодіння перевірено.

Вказаним договором не встановлено обов`язків обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Отже, на момент укладення оспорюваного правочину позивач не мав тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, його вік дозволяв йому розуміти наслідки вчиненого правочину. Позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає будинок своїм дітям.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що ним не виконано і у даній справі було його процесуальним обов`язком.

Позивач не надав належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачами про його утримання, а також доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування.

Також позивачем не надано жодних доказів, що станом на 2009 рік стан його здоров`я не давав йому можливості усвідомлювати дії.

Оспорюваний договір дарування за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом, який встановив особи, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення ОСОБА_3 , як дарувальника.

Твердження позивача що спірне домоволодіння є єдиним його житлом, не є підставою для визнання договору дарування не дійсним, оскільки він продовжує проживати у будинку, і відповідачі не зверталися до нього з позовом про виселення. Відповідач ОСОБА_2 певний час проживав в «подарованому» йому будинку, а отже не тільки володів і розпоряджався належним йому майном, а й користувався ним.

Суд критично оцінює заяву про визнання відповідачем ОСОБА_4 позовних вимог, оскільки остання фактично підтвердила наявність конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , однак не стверджувала, що оспорюваний правочин було укладено під впливом помилки, і насамперед сторони бажали укласти договір довічного утримання. Фактично визнання ОСОБА_4 позову порушує право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину домоволодіння, у зв`язку з чим суд не приймає заяву ОСОБА_4 про визнання позовних вимог, а бажання відповідача ОСОБА_4 повернути батькові належне йому майно (в тій частині, що їй належить на даний час), можливо вирішити і в позасудовому порядку.

07.05.2020 року судом були вжиті заходи забезпечення позову, шляхом накладення заборони на відчуження Ѕ частини будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який на підставі договору дарування №6817 від 21.10.2009 року належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 .

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, після набрання рішенням суду законної сили, є за доцільне скасувати заходи забезпечення позову, за минуванням потреби.

Суд не розглядає зауваження відповідача ОСОБА_2 щодо строків позовної давності, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено по суті, а тому не має підстав для перегляду строків позовної давності.

Судові витрати:

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір необхідно віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Вєліков Анатолій Іванович про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 21.10.2009 року відмовити повністю.

Судовий збір віднести на рахунок позивача.

Після набрання рішенням суду законної сили, заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 07.05.2020 року, зокрема: накладену заборону на відчуження Ѕ частини будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який на підставі договору дарування №6817 від 21.10.2009 року належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 скасувати.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду або безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Роз`яснити учасникам процесу, що згідно ч. 2 Розділу ХІІ Прикінцевих Положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідачі: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована у АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований у АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 19.06.2020 року.

Суддя: Є. П. Тептюк