Єдиний унікальний номер судової справи: 485/1834/19
Провадження № 22-ц/812/950/20
Постанова

іменем України

15 червня 2020 року м. Миколаїв Справа № 485/1834/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2020 року, ухваленепід головуванням судді Квєтка І.А. у приміщенні цього суду о 10:00 год., дата складення повного тексту судового рішення 10 березня 2020 року,

встановив:

31 жовтня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк або АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

22 березня 2012 року між публічним акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 10 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов цього Договору він складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 30 вересня 2019 року утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 455 838 грн. 36 коп., з якої заборгованість за тілом кредиту 10 253 грн. 09 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 440 085 грн. 30 коп., заборгованості за пенею та комісією 5 499 грн. 97коп.

Посилаючись на викладене, а також право банку на свій розсуд вимогами від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 127 470 грн. 10 коп., з яких: 10 253 грн. 09 коп. - заборгованість за кредитом, 117 217 грн. 01 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 22 березня 2012 року по 30 березня 2018 року та судові витрати у розмірі 1921 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на його необґрунтованість та сплив позовної давності.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, анкета-заява на отримання кредитної картки не містить посилання на конкретні умови кредитування, порядок повернення кредиту, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них, як другої сторони, до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні з відповідача 117 819 грн. 49 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, оскільки така є недоведеною.

Крім того, суд встановив, що строк дії картки № НОМЕР_1 , яку отримав відповідач 14 серпня 2013 року, закінчився у серпні 2015 року, іншої картки він не отримував, останній платіж відповідачем здійснено 26 листопада 2014 року, а позивач звернувся з позовом до суду у листопаді 2017 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на допущену судом однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не звернув уваги на те, що строк дії перевипущеної картки на ім`я відповідача № НОМЕР_2 до 05/17 року. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі, враховуючи висновки Верховного Суду України про застосування положень частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України, викладені у постанові від 16 квітня 2014 року (справа №6-24цс14), починається із наступного дня після спливу строку дії картки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просив залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд установив, що 22 березня 2012 року сторони уклали кредитний договір шляхом заповнення ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до змісту наведеної анкети-заяви, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами «Приватбанк», ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну карту «Кредитка «Універсальна». Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив згоду з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 зобов`язався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на відповідному сайті банку.

Згідно із затвердженими наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 та опублікованими в установленому законом порядку як пропозиція невизначеному колу осіб можливості отримання банківських послуг Умовами та правилами надання банківських послуг, а також згідно із довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», позичальник за користування кредитними коштами зобов`язаний сплачувати проценти за базовою ставкою 3 % в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році). Розмір щомісячних платежів (які включають плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) визначений у 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, слідуючого за звітним.

При цьому позичальник дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється рішенням банку та позичальник дає банку право в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно із наданою банком інформацією, яка відповідачем не спростована, старт карткового рахунку у спірних правовідносинах відбувся 22 березня 2012 року із кредитним лімітом в 8 600 грн. (а.с.51).

ОСОБА_1 отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення.

Згідно виписки по рахунку відповідача, 26 листопада 2014 року ОСОБА_1 здійснив останній платіж на погашення кредиту у сумі 520 грн. шляхом поповнення готівкою в терміналі самообслуговування.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до укладеного договору від 22 березня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8 600 грн., а 13 вересня 2013 року кредит збільшено до 10 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентів за користування кредитом у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 березня 2012 року, посилався на витяг з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини спірного договору.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 1.1.7.31 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитом у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому колегія суддів зауважує те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга не містять доводів АТ КБ «ПриватБанк» щодо висновків суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог про стягнення з відповідача процентів.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції на підставі статті 375 ЦПК України в частині вирішення позовних вимог Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 22 березня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Зважаючи на наведене, до звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався, а отже, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Зважаючи на те, що районний суд був іншої думки щодо початку строку пред`явлення вимоги про стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів та допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині заборгованості за тілом кредиту, яке за відрахуванням сплачених позичальником коштів становить 1 303 грн. 06 коп. (тіло кредиту 10 253 грн. 09 коп. сума сплати за кредит 8 950 грн. 03 коп.).

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача кредиту підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом та подану апеляційну скаргу підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 48 грн. 03 коп. в обох судових інстанціях (розмір заявлених вимог 127 470 грн. 10 коп. (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню 1 303 грн. 06 коп. (1 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 1 921 грн. (1 921 х 1%:100) = 19 грн. 21 коп. + 28 грн. 82 коп. (розмір судового збору за подану апеляційну скаргу 2 881 грн. 50 коп. х 1%:100).

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2020 року в частинах відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та судових витрат скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором б/н від 22 березня 2012 року заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 303 (одна тисяча триста три) грн. 06 коп. та судовий збір 48 (сорок вісім) грн. 03 коп., сплачений в обох судових інстанціях.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.