Дата документу 02.06.2020 Справа № 314/2224/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/2224/17 Головуючий у 1 інстанції: Кофанов А.В.
Провадження № 22-ц/807/754/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 вересня 2014 року ним було укладено шлюб з відповідачем, який рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року був розірваний.

За час спільного проживання у власність було набуто спільне майно, а саме:

- дві земельні ділянки (№ НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 ) у садівничому товаристві «Надія» на території Вільнянського району Запорізької області, набуті у власність 21.05.2016 року;

- скутер Vipergrandprix, придбаний 10.06.2015 року;

- автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI, 2009 року випуску, придбаний 21.04.2016 року, проданий відповідачем без його згоди 13.04.2017 року;

- грошові кошти на депозитних та інших рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «ОТП Банк», розмір яких станом на 30.06.2016 року - дату фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, становить 448086,62 гривень.

На підставі зазначеного остаточно просив:

1) визнати спільно нажитим майном подружжя автомобіль марки MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI, 2009 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 вартістю 305 970 гривень, скутер Vipergrandprix, 2012 року випуску, вартістю 14432 гривень, земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 0,076 га вартістю 68 954,80 гривень, земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,076 га вартістю 68 954,80 гривень, які перебувають на території садівничого товариства «Надія», у Вільнянському районі Запорізької області; грошові кошти у сумі 448 086,62 гривень, на депозитних рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 , що існували станом на 30.06.2017 року,

2) Здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а саме: визнати за ним право на користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 площею 0,076 га, право на 1/2 вартості скутера Vipergrandprix та автомобіля марки MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI, стягнувши з відповідача на його користь 160 201 гривень, визнати за ним право на 1/2 вартості грошових коштів на депозитних рахунках, що існували станом на 30.06.2017 року, стягнувши з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 224 043,31 гривень,

3) Вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2019 року з виправленою опискою ухвалою від 03 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна грошову суму у розмірі 162 786 гривень 04 копійки.

В задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ двох земельних ділянок (№ НОМЕР_3 та №102) у садівничому товаристві «Надія» на території Вільнянського району Запорізької області, визнання спільною сумісною власністю та поділ грошових коштів на депозитних та інших рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «ОТП Банк» на суму, що залишилась - 442 916,54 гривень - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення правил підсудності, неналежну оцінку доказів, відсутність її згоди на присудження позивачу компенсації замість частки у майні, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне визначення дати, станом на яку здійснено поділ, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення в частині та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким змінити дату, на яку зроблено поділ майна, та визначити такою датою 30.06.2016 року; визнати грошові кошти у сумі 448 086,62 гривень на депозитних рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 , що існували станом на 30.06.2016 року - спільно нажитим майном подружжя; здійснити поділ майна, а саме грошових коштів у сумі 448 086,62 гривень, визнати за ним право на 1/2 вартості грошових коштів на депозитних рахунках, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 224043,31 гривень; в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з відповідача судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що звертаючись з апеляційною скаргою, позивач фактично намагається змінити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що 17.09.2014 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 08.02.2017 року.

Матеріалами справі підтверджено, що за час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність, зокрема: скутер VIPER EX50С 49 (2012 року випуску), червоний, державний номер НОМЕР_7 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видано 10.06.2015 року, серія НОМЕР_4 ); автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_5 (договір купівлі-продажу від 21.04.2016 року) (т.1, а.с.45-46).

Земельні ділянки (№ НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 ) у садівничому товаристві «Надія» на території Вільнянського району Запорізької області перебувають в користуванні ОСОБА_1 , право власності на земельні ділянки за відповідачем не зареєстровано, що підтверджується довідкою голови товариства, виданою 15.04.2017 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.11.2017 року (т.1, а.с.10,43-44; т.2, а.с.8).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За приписами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Встановлюючи обсяг майна, яке підлягає поділу, необхідно керуватися роз`ясненнями, викладеними у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, згідно з якими до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Твердження ОСОБА_1 про набуття спірного автомобіля та скутера за особисті кошти відповідачки суд правильно не прийняв до уваги, оскільки на їх підтвердження відповідачкою не надано жодного доказу у відповідності із вимогами ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Судом також встановлено та не спростовано сторонами, що автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI, 2009 року випуску, був проданий ОСОБА_1 13.04.2017 року, тобто вже після розірвання шлюбу між сторонами (т.1, а.с 45-46).

Доказів надання позивачем ОСОБА_3 згоди на відчуження автомобіля матеріали справи не містять та відповідачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те що, суд безпідставно не врахував листи Регіонального сервісного центру в Запорізькій області Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року №2342 (т.2, а.с.7) та Регіонального сервісного центру в Запорізькій області Міністерства Внутрішніх справ України від 27.10.2018 року №0-136 (т.2, а.с.10) щодо вартості VIPER EX50С 49, (2012 рік випуску) та автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на таке.

За приписами статей 2, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно довідок судового експерта Булейко О . А. від 24 січня 2018 року ринкова вартість скутера VIPER EX50С 49, (2012 рік випуску) та автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI становить, відповідно, 14 432 гривні та 305 970 гривень (т.1, а.с.188, 184-185).

На правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні поширюються положення Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

В матеріалах справи наявна передбачена ст. 18 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» копія кваліфікаційного свідоцтва Булейко О.А. , як суб`єкта оціночної діяльності, яке є документом, що засвідчує право суб`єкта оціночної діяльності на проведення такої діяльності (т.1, а.с.185).

Заперечуючи проти вартості автомобіля, визначеної судовим експертом Булейко О.А. , відповідач не надала суду копії договору купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI, державний номер НОМЕР_5 від 13 квітня 2017 року №2344/2017/ НОМЕР_6 , за яким транспортний засіб був відчужений нею після розірвання шлюбу.

Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру в Запорізькій області Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року №2342, автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI, державний номер НОМЕР_5 , зареєстрований за ОСОБА_1 , ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала 20 000 гривень (т.2, а.с.7).

Лист Регіонального сервісного центру в Запорізькій області Міністерства Внутрішніх справ України від 27.10.2018 року №0-136 містить відомості щодо реєстрації скутера VIPER EX50С 49, (2012 року випуску) на підставі довідки-рахунку від 01.06.2015року за ціною 1050 гривень.

Отже, вищезазначені листи Регіонального сервісного центру в Запорізькій області не містять посилань на дату оцінки майна та документи на підтвердження його оцінки, проведеної відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а тому суд правомірно не визнав їх належними в розумінні ст. 77 ЦПК України доказами дійсної вартості автомобіля та скутера на час розгляду справи.

Будь-яких клопотань відповідачки щодо проведення відповідних судових експертиз на підтвердження заперечень проти вартості вищезазначеного майна матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачки, 1/2 частини вартості зазначених транспортних засобів в розмірі 7216 гривень та 152985 гривень - відповідно, та разом - 160 201 гривню.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї головної функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Вирішуючи спір, суд дійшов правильного висновку про те, що вищезазначений транспортний засіб - автомобіль MERCEDES-BENZ є спільним майном подружжя й підлягає поділу. Оскільки ОСОБА_1 розпорядилась автомобілем на власний розсуд проти волі іншого з подружжя та без згоди ОСОБА_3 , то він має право на грошову компенсацію 1/2 частки вартості спірного транспортного засобу.

При цьому висновки суду в цій частині позовних вимог у повній мірі узгоджуються з правовими висновками, викладеними Верховним Судом України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15 та Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), за якими суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості майна, відчуженого не в інтересах сім`ї.

Крім того, вирішуючи питання вартості спірного автомобіля, суд правильно вважав, що слід виходити саме з експертної оцінки нерухомого майна, оскільки у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Зазначений висновок відповідає правові позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частково задовольняючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 депозитних рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , та стягуючи з відповідача 5170 гривен, суд правильно зазначив в рішенні про стягнення коштів саме станом на час розірвання шлюбу.

З огляду на положення щодо диспозитивності цивільного судочинства доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про наявність підстав для стягнення коштів саме станом на 30.06.2016 року колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки матеріали справи містять дві позовні заяви ОСОБА_3 від 12 червня 2017 року та уточнену позовну заяву від 15 лютого 2018 року, в яких позивач відповідно просить визнати за ним право власності на 1/2 частину грошових коштів на депозитних рахунках , відкритих на ім`я ОСОБА_1 , станом на 08.02.2017 року (т.1, а.с.3-5) та станом на 30.06.2017 року (т.1, а.с.181-183).

Отже, зазначених позовних вимог вищевказані позовні заяви ОСОБА_3 не містять.

Крім того, матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 розпорядилась коштами на депозитних рахунках в період до розірвання шлюбу не в інтересах сім`ї.

Не заслуговує на увагу також посилання відповідача в якості належного доказу дати припинення шлюбних відносин між сторонами на копію рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 08.02.2017 року (т.1, а.с.8), оскільки зазначений документ є роздруківкою знеособленого електронного примірника судового рішення, що не містить відомостей про прізвище, ім`я, по-батькові сторін у справі, які замінені на «ОСОБА_1» та «ОСОБА_2».

Інші приведені в апеляційних скаргах доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди сторін з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення ними норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складений 04 червня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова