Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

місто Київ

справа № 523/889/16-ц

провадження № 61-46385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,

відповідач - Об`єднання співвласників гуртожитку «Заболотного-26А»,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року у складі суддів: Сегеди С. М., Кононенко Т. В., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею і її неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням у будинку гуртожитку АДРЕСА_1 та зобов`язати Об`єднання співвласників гуртожитку «Заболотного-26А» (далі - ОСГ «Заболотного-26А») укласти з нею договір найму зазначеного жилого приміщення.

Позивач обґрунтовувала позов тим, що з жовтня 2015 року вона з неповнолітньою дочкою проживають у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 16, 7 кв. м, та займають приміщення кухні 721, площею 3 кв. м, коридору 738, площею 4, 8 кв. м, санвузлу 737, площею 1, 3 кв. м. Зазначила, що уклала договір надання комунальних послуг на займані приміщення та сплачує всі комунальні витрати. Відповідно до рішення виконкому Одеської міської ради від 28 травня 2009 року № 521 гуртожиток та інженерні споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , передано до комунальної власності м. Одеси. Протягом усього цього часу територіальна громада в особі Одеської міської ради не ставила питання про розірвання із позивачем відносин найму житла у гуртожитку.

Між позивачем та ОСГ «Заболотного-26А» укладений договір про надання послуг з утримання будинку гуртожитку та прибудинкової території від 03 жовтня 2015 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 своєчасно оплачує послуги балансоутримувача ОСГ «Заболотного-26А» з утримання будинку гуртожитку та прибудинкової території. Зазначає, що фактично між сторонами укладено договір найму житлових приміщень, оскільки з ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з утримання будинку гуртожитку та прибудинкової території; ОСОБА_1 своєчасно вносить плату за користування жилою площею і за комунальні послуги; з 2015 року ОСОБА_1 вселилася та фактично проживає постійно у гуртожитку, несла всі обов`язки як наймач цього жилого приміщення.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач відзив на позов не надав.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , право користування спірним приміщенням. Зобов`язано ОСГ «Заболотного-26А» укласти з ОСОБА_1 договір найму жилих та підсобних приміщень у будинку гуртожитку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що до ОСГ «Заболотного-26А» віднесені функції балансоутримувача гуртожитку, розташованого на АДРЕСА_1 , а тому він наділений повноваженнями на укладення договорів найму житла з наймачами цього гуртожитку. Суд також обґрунтовував свій висновок тим, що протягом тривалого періоду часу територіальна громада в особі Одеської міської ради не ставила питання про розірвання із позивачем ОСОБА_1 цивільних відносин з найму житла у цьому гуртожитку.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що єдиною підставою для вселення у житло в гуртожитку є ордер, проте матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 вселилася у спірне жиле приміщення зазначеного гуртожитку на підставі ордера, виданого у встановленому законом порядку. Відповідно до положень статті 61 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера. Окрім того, ОСГ «Заболотного-26А» не наділено повноваженнями укладати договори найму у гуртожитку з його мешканцями або з іншими особами, відтак оскаржуване судове рішення призвело до незаконного укладення договору найму житла в будинку гуртожитку з

ОСОБА_1 . АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції протиправно поновив строк на апеляційне оскарження за скаргою Суворовської районної адміністрації Одеської міської, що призвело до необґрунтованого скасування законного рішення суду першої інстанції. Зазначила, що є помилковими висновки апеляційного суду про те, що ОСГ «Заболотного-26А» не має право укладати договори найму із мешканцями, оскільки зазначене передбачено статутом. Спірний гуртожиток перебуває на балансі відповідача, отже він мав право укладати відповідний договір. Суд не взяв до уваги лист юридичного департаменту Одеської міської ради від 15 березня 2011 року, відповідно до якого ОСГ «Заболотного-26А» має право укладати договори найму. Посилання на те, що позивачу не видавався ордер на вселення у спірне приміщення, є також необґрунтованим, оскільки вона з 2015 року, тобто тривалий час проживає у спірному приміщенні, вважає його своїм житлом та не має іншого постійного місця проживання.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідач просив задовольнити касаційну скаргу, рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у жовтні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до якого судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до акту ОСГ «Заболотного-26А» від 07 липня 2016 року позивач та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 проживають у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 26 травня 2009 року № 521 затверджено акт приймання-передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси гуртожитку та інженерних мереж, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 24 вересня 2010 року № 479 зазначений гуртожиток передано на баланс ОСГ «Заболотного-26А».

25 квітня 2015 року Міська професійна спілка «Освітянин Одеси» звернулася до ОСГ «Заболотного-26А» з письмовою заявою про сприяння покращенню житлових умов ОСОБА_1 шляхом заселення та реєстрації у гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

03 жовтня 2015 року між ОСГ «Заболотного-26А» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг з утримання будинку гуртожитку та прибудинкової території на приміщення № 739 (житлова кімната).

Відповідно до протоколу загальних зборів членів ОСГ «Заболотного-26 А» від 07 жовтня 2015 року, тимчасово, до вирішення питання про укладення із ОСОБА_1 договору найму житла у гуртожитку, дозволено їй разом із сім`єю проживати у кімнаті № АДРЕСА_1 .

За змістом письмової довідки ОСГ «Заболотного-26 А» станом на 11 липня 2016 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість з оплати за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до письмових квитанцій, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 сплачує за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з підпунктом 3.2.4 Положення про Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради, яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 13 лютого 2014 року № 4584-VI «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 28 лютого 2011 року № 384-VI «Про затвердження положень про виконавчі органи Одеської міської ради», редакція якого діяла до 26 квітня 2017 року, Суворовська районна адміністрація виконувала функції уповноваженого органу власника житлового фонду жилих та нежилих приміщень. Відповідно до підпункту 3.2.7 Положення Суворовська районна адміністрація видавала ордери на жилі приміщення в гуртожитках, які перебувають на балансі територіальної громади міста та розпорядження про укладення договорів найму жилих приміщень в указаних гуртожитках; вирішувала питання укладення та внесення змін до договорів найму жилих приміщень та їх бронювання.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

Держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За правилом статті 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК Української РСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно зі статтею 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачу ордер (ордери) на його вселення у спірні приміщення гуртожитку не видавався.

Доводи касаційної скарги про те, що у відповідача наявні повноваження з укладення договору найму жилого приміщення, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки зазначене не спростовує висновків суду апеляційної інстанції про те, що за правилами частини другої статті 61 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на це жиле приміщення.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом враховано, що та обставина, що позивач з 2015 року фактично проживає у спірному гуртожитку, визнає це житло єдиним місцем її проживання, не впливає на законність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки такі обставини не змінюють загального порядку щодо підстав і порядку вселення та користування комунальним житловим фондом.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставного поновлення заявнику строків на апеляційне оскарження, відсутності належного обґрунтування вчинення такої процесуальної дії спростовуються ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2018 року. Так, апеляційним судом встановлено, що Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради не залучена до участі у справі, докази отримання нею оскаржуваного судового рішення відсутні.

З врахуванням викладеного Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, помилкового тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

О. В. Ступак