Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 640/7609/17

провадження № 61-40703св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Сарапас Наталія Борисівна, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2018 року у складі судді Попрас В. О. та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів:

Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , після зміни та доповнення якого просив визнати недійсним договір від 24 січня 2014 року купівлі-продажу 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сарапас Н. Б., в частині зазначення покупцем ОСОБА_2 , з моменту його укладення; визнати покупцем за вищезазначеним договором купівлі-продажу від 24 січня 2014 року позивача ОСОБА_1 та визнати право власності на 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; витребувати на свою користь від ОСОБА_4 спірне нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що 24 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вважає цей договір недійсним в частині зазначення покупця, оскільки кошти на вказане нерухоме майно були надані позивачем, а право власності на ОСОБА_2 було оформлено формально.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

17 липня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій надана неналежна оцінка доказам наявним в матеріалах справи та показам свідків, які підтвердили обставини, наведені у позовній заяві.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду міста Харкова

від 10 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Харківської області

від 12 червня 2018 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Київського районного суду міста Харкова.

20 вересня 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 16 квітня 2020 року № 1112/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-40703св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 24 січня 2014 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сарапас Н. Б.

Згідно пунктів 4, 5 вищезазначеного договору продаж вчинено за суму

145 900,00 грн, які продавець отримав від покупця повністю, ще до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продане вищезазначене нерухоме майно та відсутність щодо нього претензій фінансового характеру.

В пункті 11 вищезазначеного договору зазначається, що покупець придбає вищезазначене нерухоме майно за спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу, за згодою чоловіка ОСОБА_8 , про що свідчить його заява, справжність підпису на якій засвідчено 23 січня 2014 року, ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за реєстровим № 76.

За заявою ОСОБА_2 від 19 травня 2015 року, нотаріус Сарапас Н. Б. видала їй дублікат договору купівлі-продажу 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 24 січня 2014 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2

19 червня 2015 року між громадянином КНР ОСОБА_8 , від імені та в інтересах якого діяв представник за довіреністю ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 укладено договір поділу спільного майна подружжя, згідно якого 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , стали особистою приватною власністю

ОСОБА_8 Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сарапас Н. Б.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 20 липня

2015 року по справі № 640/10611/15-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили, задоволено позов

ОСОБА_8 . Знято з реєстрації та виселено ОСОБА_1 зі спірного будинку, оскільки судом встановлено належність ОСОБА_8 на праві власності 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору про поділ спільного майна подружжя від 09 червня 2015 року.

Згідно постанови державного виконавця від 20 вересня 2017 року вищезазначене рішення суду виконано боржником ОСОБА_1 в самостійному порядку.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 05 липня

2017 року у справі № 640/4187/17 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_8 . Визнано ОСОБА_12 , ОСОБА_13 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 . Постановлено виселити та зняти з реєстрації з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить - ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 09 червня 2015 року.

Згідно постанов державного виконавця від 20 вересня 2017 року вищезазначене рішення суду по справі № 640/4187/17 виконано боржниками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в самостійному порядку.

За договором купівлі-продажу від 15 вересня 2017 року право власності на 45/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_4 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округ Прокопенко А. В.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

За правилами частини четвертої статті 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що форма укладання договору купівлі-продажу від 24 січня 2014 року відповідає вимогам закону; при укладанні спірного договору купівлі-продажу, сторони були згодні з його умовами, про що свідчить як їх підпис на договорі, в тому числі з розміром грошових коштів, отриманих в якості оплати за придбане майно, а також відомостей про те, що гроші за придбане майно продавцю ОСОБА_3 передала покупець ОСОБА_2 ; факт належності ОСОБА_8 на праві власності спірного житлового будинку. Суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки спірний договір було укладено у письмовій формі, посвідчений нотаріально, за умовами договору сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, а тому підстав для визнання такого договору частково недійсним у відповідності до положень статей 203, 215, 217 ЦК України немає. При цьому, ОСОБА_1 не довів, що він є власником спірного нерухомого майна, а тому витребувати його у відповідача ОСОБА_4 в порядку статті 388 ЦК України не є можливим.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримано норми матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська