КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», в якому просив: стягнути з ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» на свою користь страхову виплату у розмірі 5 807,44 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь майнову шкоду у розмірі 16 817,45 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» витрати на повідомлення сторін про огляд автомобіля експертом у сумі 120 грн. та витрати на проведення автотоварознавчої експертизи в сумі 1 200 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 06.04.2019 року о 10 год. 15 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем БАЗ, н.з. НОМЕР_1 (попередній номерний знак НОМЕР_2 ) в м. Києві по вул. Раїси Окіпної, 3/2, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем позивача Субару, н.з. НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів та завдало матеріальних збитків. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.04.2019 року ОСОБА_2 було визнано винним в скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

08.04.2019 року він подав заяву до ПрАТ «УАСК АСКА» про настання страхового випадку. За оцінкою визначення вартості матеріального збитку складеною направленим ПрАТ «УАСК АСКА» оцінювачем визначена сума заподіяної шкоди невиправдано мала. Для реалізації свого права на компенсацію матеріальної шкоди він провів експертне товарознавче дослідження за свій рахунок для отримання звіту про оцінку збитку власнику транспортного засобу, сплативши за це 1 200 грн. та за повідомлення сторін про огляд автомобіля експертом 120 грн.

Згідно висновку № 113/04-19 від 02.05.2019 року сума заподіяної матеріальної шкоди з урахуванням зносу становить 19 074,61 грн., а вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 32 077,14 грн.

ПрАТ «УАСК АСКА» 07.08.2019 року виплатило йому страхове відшкодування у розмірі 9 452,25 грн.

Враховуючи розмір заподіяної матеріальної шкоди з урахуванням зносу 19 074,61 грн., з якого податок на додану вартість (20%) становить 3 814,92 грн., відповідач ПрАТ «УАСК АСКА» має йому додатково виплатити 5 807,44 грн. ((19 074,61 - 3 814,92 (20%)) - 9 452,25 (сплачені кошти)).

З відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню 16 817,45 грн., що становить різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля (32 077,14 грн.) та страховим відшкодуванням.

Також зазначав, що діями відповідача ОСОБА_2 йому було завдано моральну шкоду через пошкодження транспортного засобу, яку ним було оцінено у 10 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 5 807,44 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 120 грн. та судовий збір у розмірі 207,70 грн., а всього 6 135,14 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану пошкодженням автомобіля в розмірі 13 002,53 грн., моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. та судовий збір у розмірі 560,70 грн., а всього 16 563,23 грн.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено (а.с.128-136).

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.04.2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 835,20 грн. (а.с.162-166).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 майнової шкоди у заявленому ним розмірі (16 817,45 грн.) та відмови у солідарному стягненні з відповідачів витрат на проведення експертизи в розмірі 1 200 грн. та ухвалити в цих частинах нове судове рішення про задоволення указаних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 , на суму податку на додану вартість, а також необґрунтовано відмовив у солідарному стягненні з відповідачів понесених ним витрат на проведення експертизи, вказавши на відсутність доказів оплати, оскільки ним разом з позовною заявою надавалась квитанція про сплату цих послуг. При цьому, скаржником до апеляційної скарги додана відповідна квитанція.

Також просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у відшкодуванні відповідачу ОСОБА_2 витрат на правову допомогу (а.с.171-173).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.05.2020 року відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи, які не оскаржили судове рішення, строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.182-183).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.05.2020 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (а.с.185,186).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в оскаржуваних частинах та додаткового рішення, в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише позивачем і лише в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 майнової шкоди у заявленому ним розмірі (16 817,45 грн.) та відмови у солідарному стягненні з відповідачів витрат на проведення експертизи в розмірі 1 200 грн.

Додаткове рішення суду оскаржено позивачем в частині стягнення з нього на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 835,20 грн.

Іншими учасниками справи рішення та додаткове рішення не оскаржено.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 06.04.2019 року о 10 год. 15 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем БАЗ, н.з. НОМЕР_1 в м. Києві по вул. Раїси Окіпної, 3/2, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Субару, н.з. НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів та завдало матеріальних збитків.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.04.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 12).

Позивач є власником пошкодженого в дорожньо-транспортній пригоді автомобіля Субару, н.з. НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а.с.9).

Станом на 06.04.2019 року цивільно-правова відповідальність водія автомобіля БАЗ Т 713 10 (попередній номерний знак НОМЕР_2 ) була застрахована в ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» відповідно до полісу № АМ/4007182 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну у розмірі 100 000 грн. (а.с.10,71).

08.04.2019 року позивач подав ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи та заяву на виплату страхового відшкодування (а.с.13,74).

07.08.2019 року ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 9 499,75 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 7104 (а.с.85).

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 22С/04/19 від 05.05.2019 року, складеного СПД ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого автомобіля Субару, н.з. НОМЕР_3 , складає 11 265,81 грн. (а.с.77).

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано Звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 113/04-19 від 02.05.2019 року, складеного оцінювачем ФОП ОСОБА_4 , за висновками якого вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Субару, р.н. НОМЕР_3 , становить 19 074,61 грн. з урахуванням ПДВ (на використані запасні частини) та 17 152,85 грн. без урахування ПДВ; вартість відновлювального ремонту легкового автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження становить 32 077,14 грн. (а.с.17-26).

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 майнової шкоди суд першої інстанції виходив з того, що вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача без урахування фізичного зносу вузлів і деталей визначена у розмірі 32 077,14 грн. З відрахуванням з указаної суми вартості матеріального збитку, що не включає знос деталей транспортного засобу, та податок на додану вартість, що відповідно закону відшкодовується страховиком, у тому числі подальшої доплати страховиком в розмірі суми податку після отримання останнім документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту, з відповідача ОСОБА_2 , як особи, винної в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, підлягає стягненню на користь позивача різниця у розмірі 13 002,53 грн.у відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля.

Указаний висновок суду ґрунтується на вимогах закону та фактичних обставинах справи, натомість доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно пункту 3 частини 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Відповідно статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

При цьому, суд першої інстанції правомірно врахував позицію викладену з подібних правовідносин у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15, відповідно якої суд касаційної інстанції дійшов висновку про стягнення з товариства, працівник якого є винуватцем ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Отже, з огляду на викладене, висновок суду про стягнення з винної особи на користь позивача різниці саме у розмірі 13 002,53 грн. у відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, є правомірним. Твердження ж скаржника про те, що суд проігнорував його вимогу в частині стягнення 20% ПДВ чим фактично змусив проводити ремонт на СТО, яке є платником ПДВ, а потім звертатися до страхової і надавати відповідну довідку, є безпідставним, оскільки суд з огляду на фактичні обставини справи та вимоги закону обґрунтовано вказав, що з вартості відновлювального ремонту (32 077,14 грн.) підлягає відрахуванню вартість матеріального збитку, що не включає знос деталей транспортного засобу, та податок на додану вартість, що відповідно до закону відшкодовується страховиком (доплата страховиком суми податку після отримання останнім документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту).

Щодо відмови у відшкодуванні витрат на проведення автотоварознавчої експертизи в сумі 1 200 грн., то суд першої інстанції правомірно вказав на те, що позивачем не надано доказів фактичної сплати цих коштів, а наданий позивачем до позовної заяви акт від 02.05.2019 року не є належним доказом на підтвердження реального понесення таких витрат.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що така квитанція була надана суду разом з позовною заявою, спростовуються матеріалами справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що дійсно в переліку додатків, які додавались позивачем до позовної заяви, указана «копія квитанції про оплату автотоварознавчої експертизи» (пункт 7), проте фактично в додатках до позову, які розміщені в послідовності згідно переліку, позивачем замість копії квитанції надано акт від 02.05.2019, який доречи в переліку додатків до позову відсутній.

З огляду на ненадання позивачем квитанції про сплату коштів за проведення автотоварознавчого дослідження, суд першої інстанції був позбавлений належних законних підстав для їх стягнення з відповідачів.

Водночас, слід наголосити, що не дивлячись на надання такої квитанції скаржником до суду апеляційної інстанції, останній не вправі надавати їй відповідну оцінку та брати до уваги, оскільки такий доказ не був наданий суду першої інстанції, що позбавило суд можливості врахувати його при ухваленні судового рішення.

У відповідності до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, оскільки скаржником не надано суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання відповідної квитанції до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості приймати такий доказ.

Що стосується доводів позивача про незаконність ухваленого судом додаткового рішення про стягнення з нього витрат на правничу допомогу, то такі доводи також є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частинами 1, 3 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини 1, 2 статті 137 ЦПК України).

Згідно вимог частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 указаної процесуальної норми передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_2 під час розгляду справи подав письмову заяву про відшкодування понесених витрат після ухвалення судового рішення.

Представником відповідача було заявлено витрати на правничу допомогу в розмірі 7 100 грн. Суд першої інстанції з огляду на положення процесуального закону та з урахуванням складності, обсягу справи, виконаної адвокатом роботи, а також принципів співмірності та розумності витрат на правничу допомогу зменшив їх розмір до 2 000 грн.

У подальшому, застосувавши принцип пропорційності розподілу витрат з огляду на часткове задоволення позовних вимог пред`явлених до відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції цілком обґрунтовано визначив розмір витрат на правничу допомогу у сумі 835,20 грн., навівши у рішенні відповідні розрахунки, та правомірно поклав обов`язок по їх відшкодуванню на позивача.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення та додаткового рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення та додаткового рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Також слід зауважити, що з огляду на положення частини 6 статті 19 та частини 3 статті 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 19, 268, 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська