Дата документу 02.06.2020 Справа № 336/5362/14-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №366/5362/14-ц

Провадження №22-ц/807/1935/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2020 року в складі судді Дмитрюк О.В. в справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи - акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2 , Запорізький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Заяву мотивувала тим, що в провадженні Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - Запорізького РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області) знаходяться виконавчі провадження №60352186 та №60352255, про існування яких вона дізналася після отримання виклику до державного виконавця та ознайомлення 29.10.2019 року із матеріалами вказаних виконавчих проваджень.

Вказувала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.07.2015 року в цивільній справі №336/5362/14-ц, провадження №2/336/1614/2015 за позовом АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено позовні вимоги позивача. З ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором на загальну суму 723 343,85 грн та судовий збір у розмірі 3 654 грн - по 1 827 грн з кожного. На виконання зазначеного рішення судом видано виконавчі листи №336/5362/14-ц, провадження №2/336/1614/2015, які отримані представником АТ «Дельта Банк» 15.09.2015 року. Строк пред`явлення виконавчих листів до виконання - 22.07.2016 року.

З 08.07.2015 по 18.10.2019 року зазначені виконавчі листи, що були отримані уповноваженим представником позивача (стягувача) зберігались у стягувача, не були втрачені, до виконання не пред`являлись.

Згідно із ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Між тим, стягувач не вчинив жодної дії, спрямованої на виконання рішення суду від 08.07.2015 року в визначений строк, а саме: не звернувся з заявою про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчих листів до виконання.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист про примусове стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк», виданий 15.09.2015 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя на виконання рішення суду від 08.07.2015 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, прийняти нове рішення, яким заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, - задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що до процесуально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, - в даному випадку відноситься пред`явлення (17.10.2019) виконавчого листа до виконання вже після закінчення (імперативного) строку (08.07.2016) на пред`явлення цього листа до виконання. При цьому стягувачем не було надано жодних доказів зупинення (переривання) встановленого судом та законом строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а також - не було наведено міркувань щодо втрати оригіналу виконавчого листа, тощо.

Зазначено, що, на думку заявниці, правова позиція, на яку посилався суд першої інстанції під час вирішення справи, не підлягає застосуванню, так як предмет спору у справі №711/247/14-ц, яку розглянув Верховний Суд, не є тотожним з цією справою.

Вважає, що у вказаній справі мають бути враховані правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року в справі №583/1840/15-ц, в постанові від 27.03.2018 року в справі №910/10435/14, в постанові від 17.04.2018 року в справі №20/27-22/10, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року в справі №2-836/11.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що, згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Від Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу, в якій також просять суд прийняти рішення на розсуд суду (т.2 а.с.155).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено судом, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на загальну суму 723 343,85 грн; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 654 грн - по 1 827 грн з кожного. (т. 1 а.с.146-149).

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення суду,на підставі заяви представника ПАТ «Дельта Банк» від 02.09.2015 року, було видано виконавчі листи, в тому числі й виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитом та судового збору (т.1 а.с. 160, т.2 а.с.17-18, 74-75, 85-86).

Виконавчі листи було пред`явлено до примусового виконання.

Постановами головного державного виконавця Запорізького РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 22.10.2019 року були відкриті виконавчі провадження № 60352255 та №60352186, які постановою від 30.10.2019 року об`єднані у зведене виконавче провадження №60352255 (т.2 а.с.61-63,67-68,81-82).

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 як на підставу для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, зазначала, що стягувач не вчинив жодної дії, спрямованої на виконання рішення суду у визначений законом строк, та не звертався із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, відповідно до положень ст. 432 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно із п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст.. 18 ЦПК України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до змісту вказаної вище процесуальної норми, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню у випадку:

1) якщо його було видано помилково;

2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. При цьому слово сполучення "або з інших причин" стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11).

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Зазначених підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню судом встановлено не було.

Твердження апеляційної скарги, що стягувач не вчинив жодної дії, спрямованої на виконання рішення суду у визначений строк, спростовуються відмітками державного виконавця на виконавчих листах, що свідчить про проведення виконавчих дій за вказаними листами (т.2 а.с.75,86).

Під час перегляду справи в апеляційному порядку вказані обставини заявником не спростовано.

Доводи апеляційної скарги щодо підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є ідентичними доводам заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими.

Посилання апеляційної скарги на правові позиції Верховного Суду у справах №910/10435/14, №20/27-22/10, №2-836/11 не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки обставини вказаних справ не є тотожними обставинам цієї справи.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального правата вимог законодавства, а доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи і не дають підстав уважати, що судом при постановленні ухвали неправильно застосовані норми матеріального чи порушені норми процесуального права.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2020 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 03 червня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова