Номер провадження: 22-ц/813/3028/20
Номер справи місцевого суду: 2-2824/07
Головуючий у першій інстанції Жигулін С.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл земельної ділянки, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Жигуліна С.М. 19 вересня 2007 року в м. Ізмаїл Одеської області, -

встановила:

У травні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про розподіл земельної ділянки (а.с. 2).

В обгрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що за свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 липня 2005 року, а також на підставі договору дарування від 27 вересня 2005 року, вона є власником 1/2 частини будівлі АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , яка знаходиться на земельній ділянці площею 1 845 кв.м. Інша 1/2 частина будівлі належить на праві власності відповідачці, з якою вони встановили порядок користування земельною ділянкою, затверджений висновком спеціаліста. Просила розподілити вищезазначену земельну ділянку, виділити позивачу ділянку площею 897 кв.м. з виходом на АДРЕСА_2 , а відповідачу виділити земельну ділянку площею 845 кв.м.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 вересня 2007 року виділено у реальне користування ОСОБА_2 із земельної ділянки будівлі АДРЕСА_1 НОМЕР_2 земельну ділянку площею 897 кв.м. у межах, визначеих висновком спеціаліста від 23 серпня 2007 року. Виділено у реальне користування ОСОБА_3 із земельної ділянки будівлі АДРЕСА_1 НОМЕР_2 земельну ділянку площею 845 кв.м. у межах, визначених висновком спеціаліста від 23 серпня 2007 року. Земельна ділянка площею 103 кв.м. у межах, визначених висновком спеціаліста від 23 серпня 2007 року землі з тильної сторони, якою користуються сторони, підлягає виключенню від загальної площі (а.с. 29).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції було вирішено питання щодо прав та обов`язків ОСОБА_3 без наявних на то повноважень. Крім того, судом не було враховано, що: у матеріалах справи відсутні докази належності спірної земельної ділянки сторонами по справі; предметом спору є земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_2 площею 1 845 кв.м., що не відповідає дійсним обставинам справи; відсутні докази встановлення меж спірної земельної ділянки у визначений земельним законодавством порядок та спосіб; технічний висновок спеціаліста від 23 серпня 2007 року не є належним доказом у справі (а.с. 43-49).

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Взаємний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 06 липня 2005 року за реєстром №2-3162, Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 06 липня 2005 року за реєстром №2-3167, належала ј частина житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 910 кв.м. У наступному, на підставі договору дарування від 27 вересня 2005 року, ОСОБА_4 відчужив належну йому частину домоволодіння ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_2 , згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 2005 року, отримала право власності на1/6 частини будівлі АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , яка знаходиться на земельній ділянці площею 1 845 кв.м. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 2005 року, позивач отримала право власності на 1/12 частини вказаної будівлі.

Таким чином, загальна частка житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 , складає 1/2 (1/4+1/6+1/12=1/2).

Згідно договору купівлі-продажу від 21 серпня 1986 року, інша 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_2 , яка знаходиться на земельній ділянці площею 1 845 кв.м., належала на праві власності ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 червня 2018 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року залучено до участі у справі ОСОБА_7 у якості правонаступника відповідача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, сторони у справі визначили порядок користування земельною ділянкою, затверджений висновком спеціаліста від 23 серпня 2007 року, згідно якого підтверджена технічна можливість виділити позивачу ділянку площею 897 кв.м. з виходом на АДРЕСА_2 , а відповідачу виділити земельну ділянку площею 845 кв.м.

На підставі викладеного, з урахуванням визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

Розглянувши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів доходить до висновку, що оскаржуваним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 вересня 2007 року права та інтереси апелянта ОСОБА_1 не порушуються, у зв`язку із чим у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції.

Так, згідно статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу) та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" повторює, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1 ( 994_535 ), має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98).

Також, у рішенні «Іван Панченко проти України» суд зазначає, що заявник може заявляти про порушення статті 1 Першого протоколу тільки в тій мірі, в якій оскаржувані рішення стосуються його або її «майна» в сенсі цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (див. рішення у справі «Копескі проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), що наводилося вище, п. 35). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія і повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судове рішення (там само - п. 49).

Апелянт ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадкування за законом від 10 липня 1991 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 лютого 1998 року, є власником в цілому житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3 , що знаходиться на земельній ділянці площею 1111 кв.м.

Таким чином, ОСОБА_1 не є власником спірної земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , а є її суміжним землекористувачем, і не навела у апеляційній скарзі належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням суду порушені її права саме як власника земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_3 .

Безпідставним є посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що у матеріалах справи відсутні докази належності спірної земельної ділянки сторонам по справі, оскільки оскаржуваним рішенням суду питання щодо визнання права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не вирішувалось, і предметом позовних вимог є виділ у реальне користування позивачу та відповідачу частин земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 .

Доводи апелянта щодо порушення прав власника змельної ділянки - Ізмаїльської міської ради Одеської області, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки апелянт ОСОБА_1 не є особою, уповноваженою відповідно вимог закону, представляти у суді інтереси Ізмаїльської міської ради Одеської області, та ставити питання щодо порушення її прав та інтересів. За аналогічної підстави колегія суддів не приймає до уваги також і довод апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 без наявних на то повноважень. Вказані особи, у випадку порушення їх прав, мали вирішити питання щодо оскарження рішення суду першої інстанції самостійно, що останніми зроблено не було.

Також таким, що не має правового значення для вирішення справи, є посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що предметом спору є земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_2 площею 1 845 кв.м., що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки площею земельної ділянки є 910 кв.м. На підтвердження вказаного, апелянтом надано Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що площа земельної ділянки, розташована по АДРЕСА_2 , становить 910 кв.м.

Однак, зі вказаного Витягу вбачається, що він був сформований щодо майна, належного ОСОБА_4 якому, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 06 липня 2005 року за реєстром №2-3162, Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 06 липня 2005 року за реєстром №2-3167, належала ј частина житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 910 кв.м., яку у наступному ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 .

У Витягу прямо зазначено, що він видається для відчуження 1/4 частки будинку. Таким чином, вказана площа у 910 кв.м. не є загальною площею земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 є її частиною, яка знаходилась у користуванні ОСОБА_4 , і якою, після укладення договору дарування житлового будинку, стала користуватись позивач ОСОБА_2 . Інша частина земельної ділянки знаходилась у користуванні відповідача ОСОБА_3 .

Наявним у матеріалах справи планом земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 встановлено, що загальна площа земельної ділянки становить 1845 кв.м.

Колегія суддів також вважає необгрунтованим довод апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про відсутність доказів встановлення меж спірної земельної ділянки у визначений земельним законодавством порядок та спосіб.

Вказане спростовується наявними у матеріалах справи Генеральним планом земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , зі встановленням меж вказаної земельної ділянки, та визначенням її користувачів, а також експликацією меж земельної ділянки по землекористувачах та її площі (а.с. 60-65).

Крім того, дані документи стали підставою для визначення порядку користування земельною ділянкою між позивачем та відповідачем, затвердженим висновком спеціаліста від 23 серпня 2007 року, відповідно якого була підтверджена технічна можливість виділити позивачу ділянку площею 897 кв.м. з виходом на АДРЕСА_2 , а відповідачу - виділити земельну ділянку площею 845 кв.м.

Апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу того, що вказаний технічний висновок спеціаліста від 23 серпня 2007 року є необгрунтованим та не міг бути прийнятий судом у якості доказу у справі.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося, у зв`язку із чим апеляційне провадження підлягає закриттю відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Керуючись ст. 352, п.3 ч.1 ст. 362, ст. 367, ст.ст. 389-390 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 вересня 2007 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 червня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе