Справа № 462/145/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді Іванюк І.Д.

за участі секретаря Гербут Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові клопотання представника стягувача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання рішення Окружного суду Торонто, Канада від 28 жовтня 2019 року про призупинення виконання рішення цивільних судів України всіх рівнів за позовом між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в Україні до остаточного рішення Європейського суду з Прав Людини; визнання рішення Окружного суду провінції Торонто, Канада від 19 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів; надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Окружного суду провінції ОСОБА_6 19 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та рішення Окружного суду Торонто, ОСОБА_7 від 28 жовтня 2019 року про призупинення виконання рішення цивільних судів України всіх рівнів за позовом між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в Україні до остаточного рішення Європейського суду з Прав Людини у цій справі, -

в с т а н о в и в:

10.01.2020 року до Залізничного районного суду м. Львова від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшло клопотання, яке в подальшому було уточнене, про визнання рішення Окружного суду Торонто, Канада від 28 жовтня 2019 року, про призупинення виконання рішення цивільних судів України всіх рівнів за позовом між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в Україні до остаточного рішення Європейського суду з Прав Людини; визнання рішення Окружного суду провінції Торонто, Канада від 19 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів; надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Окружного суду провінції Торонто ОСОБА_7 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та рішення Окружного суду Торонто, ОСОБА_7 від 28 жовтня 2019 року про призупинення виконання рішення цивільних судів України всіх рівнів за позовом між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в Україні до остаточного рішення Європейського суду з Прав Людини у цій справі.

В судове засідання представник стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не з?явилась, подала заяву про розгляд клопотання у її відсутності, відсутність у неї інших доказів та просила подане нею клопотання задовольнити.

Представник ОСОБА_5 ОСОБА_8 в судове засідання не з?явився, подав заяву про розгляд клопотання у його відсутності та заперечення на клопотання, у яких зазначив, що заявником не додано жодних документів про те, що ОСОБА_5 був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи Окружним судом провінції ОСОБА_9 , ОСОБА_7 . Окрім того, у рішеннях не вказано прізвища судді, який розглянув справу, посилання на докази , мотиви прийняття таких рішень судом, норми матеріального права, а також інформація про адресу відповідача, за якою він мав бути повідомлений. Із врахуванням наведеного просив у клопотанні відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 467 ЦПК України неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного висновку.

Порядок визнання та примусового виконання в Україні судових рішень на теперішній час врегульовано нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 року № 2933, Цивільного процесуального кодексу(ЦПК) України, Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів на Україні і за кордоном, затвердженою наказом Міністерства закордонних справ України від 4 червня 2002 р. № 113, Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затв. наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року №1092/5/54, зареєстр. в МЮУ 02.07.2008 року за № 573/15264.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Ст. 466 ЦПК України передбачено вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Так, ч. 3 ст. 466 ЦПК України визначено, що до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); 3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; 4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); 5) документ, що посвідчує повноваження представника(якщо клопотання подається представником); 6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 року № 2933, Україна з 02.04.2003 року приєдналася до Гаазької Конвенції про відміну вимог легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року, яка набула чинності в Україні з 22.12.2003 року.

Канада не є державою-учасницею Гаазької конвенції, відповідно видані компетентними органами Канади офіційні документи для їх використання в Україні мають бути визнані та/чи легалізовані в установленому порядку.

Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів на Україні і за кордоном, затвердженою наказом Міністерства закордонних справ України від 4 червня 2002 р. № 113 визначено, що консульська легалізація офіційних документів це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ. Легалізація в установленому порядку документа надає йому право на існування в міжнародному обігу.

Однак, в матеріалах клопотання в частині, що стосується визнання рішення Окружного суду провінції Торонто, Канада від 19 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та надання дозволу на його примусове виконання на території України, відсутня засвідчена в установленому порядку копія даного рішення, а міститься лише його чорно-біла ксерокопія без мокрих печаток.

Окрім того, у матеріалах справи відсутній належним чином засвідчений переклад рішення Окружного суду провінції Торонто, Канада від 19 листопада 2019 року №СС-11-00 та доданих до нього документів, оскільки надані суду ксерокопії перекладу рішення суду та інших документів не прошиті належним чином разом з документом, який перекладався, що не дає можливості встановити факт їх взаємозв`язку та перекладу саме вказаного документу.

Також, до матеріалів клопотання в частині, що стосується визнання рішення Окружного суду провінції Торонто, Канада від 19 листопада 2019 року №СС-11-00 не долучено документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше), а в самому клопотанні не зазначено чи воно виконувалось раніше чи ні.

Відповідно до ч.4 ст. 466 ЦПК України суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Відповідно до ч. 5 ст. 466 ЦПК України у випадку подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в електронній формі документи, зазначені в пунктах 1-4 частини третьої цієї статті, можуть подаватися у копіях, проте заявник повинен надати такі документи до суду до початку судового розгляду вказаного клопотання. У разі неподання вказаних документів клопотання повертається без розгляду, про що судом постановляється відповідна ухвала.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в частині визнання рішення Окружного суду провінції Торонто, Канада від 19 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Окружного суду провінції Торонто ОСОБА_7 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів і документи, що додаються до нього, не оформлені відповідно до вимог ЦПК України. Представник заявника не надала суду належним чином оформлених документів до початку судового розгляду вказаного клопотання. Із врахуванням наведеного, клопотання у цій частині слід залишити без розгляду та повернути разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Керуючись ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України,

постановив:

Клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в частині визнання рішення Окружного суду провінції Торонто, Канада від 19 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Окружного суду провінції ОСОБА_6 19 листопада 2019 року №СС-11-00 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів- залишити без розгляду та повернути ОСОБА_2 .

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 354, 355 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, а саме до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м.Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Іванюк І.Д.