Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 759/18722/15-ц

провадження № 61-45844св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування приміщенням та зобов`язання вчинити дії.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у зв`язку з виконанням трудових обов`язків начальника ЖЕО-803 у 2001 році йому було дозволено проживати у нежитловому приміщенні на першому поверсі в будинку - гуртожитку на АДРЕСА_1 .

Оскільки вказане приміщення перебувало в незадовільному стані, він, як наймач приміщення, здійснив ремонтні роботи та перепланування шляхом об`єднання двох приміщень в одне, внаслідок чого утворилось житлове приміщення - квартира № 103-а , житловою площею 18,8 кв. м.

Посилаючись на те, що він з 2001 року проживає в зазначеному приміщенні та воно є постійним місцем його проживання, отримує комунальні послуги та оплачує їх, позивач просив:

- визнати приміщення № 103-а в будинку АДРЕСА_1 , розташоване на 1-му поверсі, площею, 18,8 кв. м відповідно до поверхового плану будинку - житловим;

- визнати за ним право користування приміщенням квартирою АДРЕСА_4 ;

- зобов`язати комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» укласти з ним договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_5 .

- зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити реєстрацію приміщення - квартири АДРЕСА_1 як житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року в складі судді Миколаєць І. Ю. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано приміщення АДРЕСА_4 , розташоване на 1-му поверсі, площею 18,8 кв. м відповідно до поповерхового плану будинку - житловим.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 .

Зобов`язано комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» укласти з ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_5 .

В іншій частині відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач на законних підставах був поселений до приміщення будинку-гуртожитку, за рахунок власних коштів здійснив перепланування наданого йому приміщення в житлову квартиру, а тому він має право на користування новоствореним житловим приміщенням - квартирою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 серпня 2018 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що визначення статусу приміщення та віднесення його до категорії житлового здійснюється уповноваженими, відповідно до законодавства, відповідними органами, до яких позивач не звертався. Вирішення зазначеного питання в судовому порядку знаходиться поза межами компетенції суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не врахував, що він тривалий час проживає у спірному житлі, незалежно від його правового режиму, що є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним йому, що узгоджується зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також вважає, оскільки чинним законодавством не визначено процедури переведення нежитлового приміщення в житлове, отже такий спір повинен бути вирішений судом.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить залишити без змін оскаржувану постанову апеляційного суду як таку, що прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування приміщенням та зобов`язання вчинити дії.

Витребувано із Святошинського районного суду міста Києва зазначену справу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 , який працював начальником ЖЕО-803, а з 2009 року до 2011 року - директором КП «РЕО-1», у зв'язку з виконанням трудових обов'язків у січні 2001 року дозволено проживання у нежитловому приміщенні на першому поверсі в будинку-гуртожитку на АДРЕСА_1 , який належав заводу «Ізумруд».

У подальшому позивач самовільно здійснив перепланування нежитлового приміщення шляхом об`єднання двох приміщень (комор) в одне, внаслідок чого утворилось житлове приміщення - квартира № 103-а з житловою площею 18,8 кв. м.

Згідно зі звітом про проведення технічного обстеження на відповідність приміщення № 103-а в будинку АДРЕСА_1 державним стандартам, будівельним нормам і правилам вказане приміщення можна вважати житловою кімнатою у складі житлових кімнат будинку-гуртожитку та можливо експлуатувати приміщення як житло.

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 інвентарний номер 12812 від 17 січня 2007 року, виготовленого комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно», - приміщення № 103-а з житловою площею 18,8 кв. м на плані за поверхами не існує.

Також суд установив, що згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрації згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження. Зокрема, будинок АДРЕСА_1 віднесено до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (додаток 8) та закріплений на праві повного господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».

Право на проживання позивача у спірному приміщенні гуртожитку в кімнаті 103-а за вказаною адресою оформлено не було, відповідні документи на право вселення та проживання позивача в кімнату 103-а відсутні.

До власника будинку чи інших компетентних органів за отриманням дозволу на перепланування та щодо визначення (зміни) статусу приміщення чи проведення інвентаризації після перепланування приміщення, позивач не звертався.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 4 Житлового кодексу Української РСР житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Апеляційний суд установив, що спірне приміщення не є житловим, а самовільно переобладнане позивачем із двох нежитлових приміщень (комор) під жилу кімнату, дозволів на вказані переобладнання позивач не отримував, документи, на підставі яких це приміщення було надано йому в користування, також відсутні.

У технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1 приміщення № 103-а в будинку не значиться.

Доказів того, що будь-якими своїми діями відповідачі порушили права позивача, матеріали справи не містять.

Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, обставин, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскільки чинним законодавством не визначено процедури переведення нежитлового приміщення в житлове, то такий спір повинен бути вирішений судом, колегія суддів відхиляє. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Інші доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази, які спростовують висновок апеляційного суду, а зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду та переоцінки встановлених судом обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України(в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук