Справа № 647/1131/20
№ провадження 2/647/283/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2020 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Миргород В.С.

при секретарі Салєховій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Берислав Херсонської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №647/1131/20 за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ільїна Тетяна Анатоліївна, до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за участю представників сторін:

від позивача - представник за договором адвокат Ільїна Т.А., суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ільїна Тетяна Анатоліївна звернулась до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В своїй позовній заяві посилається на те, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 28.08.2009 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 . В даному будинку, крім ОСОБА_1 , зареєстрований брат позивачки ОСОБА_2 , який більше 10 років в будинку не проживає, в утриманні житла участі не приймає. Через реєстрацію відповідача в будинку виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але оплата за них нараховується, що перешкоджає власнику в повному обсязі розпоряджатися своїм майном. Окрім цього ОСОБА_2 має інше житло за адресою: АДРЕСА_2 , де постійно проживає. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.05.2020 року було відкрито провадження у вказаній справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.

В судове засідання позивач не з`явилася, заявою від 18.05.2020 року просила розглянути справу за її відсутності, за участі її представника, на позовних вимогах наполягала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. З`явилася її представник-адвокат Ільїна Т.А.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд вирішує питання про можливість розгляду справи у відсутність позивача.

Заслухавши думку учасників процесу, які не заперечували проводити розгляд справи у відсутність позивача, суд вирішив за можливим розглянути справу без участі позивача.

Представник позивача, адвокат Ільїна Т.А. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягає з підстав викладених у позовній заяві. Просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Надав до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належав його батькам, в якому він проживав з ними з 1978 року. В подальшому його мати вищевказаний будинок подарувала його сестрі ОСОБА_1 , про що свідчить договір дарування. На даний час він разом зі своєю родиною проживає за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації. Суду також пояснив, що періодично їздив на роботу за межі України, після повернення знову реєстрував своє місце проживання у будинку матері, останній раз у 2004 році, але в будинку не проживав. З дружиною та сином проживають за іншою адресою, у будинку, який належав батькам дружини, після смерті яких дружина та її сестра успадкували цей будинок, але належним чином не оформили свої права, а тому він не може зареєструватися за місцем проживання. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки ні у нього, ні у його дружини немає власного житла, де б вони могли зареєструватися.

У відповідності до ч.1 ст.81, ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України.

Положення ст.ст. 5, 10 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного провадження.

Заслухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України та ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Принципи здійснення права власності закріплені у статті 319 ЦК, де, зокрема, зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, дотримуючись при цьому моральних засад суспільства, а держава не втручається у здійснення власником своїх правомочностей щодо належного йому майна і забезпечує власникам рівні умови здійснення своїх прав.

Судом встановлено, що 28.08.2009 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони було укладено договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №906 (а.с. 6-7).

ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного договору дарування від 28.08.2009 року належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 8).

В своїй постанові Верховний Суд послався на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14 котра зазначає, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

У зв`язку із цим, під час розгляду позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла, які не є і не були членами сім`ї власника житлового приміщення, адже всі ці відносини регулюються різними нормами права.

Отже, у власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї, і така позовна заява повинна обгартуватися на підставі положень статей 383, 391 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З наданої суду та дослідженої виписки з домової книги в зазначеному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12 об.), але протягом тривалого часу не проживає, що підтверджується довідкою Одрадокам`янської сільської ради №629 від 27.04.2020 року (а.с.9).

Відповідно до ст. 29 ЦК України (в поточній редакції від 02.09.2014 р.) «місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово».

Згідно до абзацу 5 статті 3 Закону № 1382-IV термін «місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово».

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає більше року без поважної причини.

Згідно довідки виданої Одрадокам`янською сільською радою Бериславського район Херсонської області №851 від 28.05.2020 року, ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 без реєстрації. Разом з ним в будинку АДРЕСА_2 проживають та зареєстровані його дружина ОСОБА_4 , яка не є власником даного житлового будинку, та син ОСОБА_5 .

Вищенаведене свідчить про те, що ОСОБА_2 не користується спірним домоволодінням, а лише зареєстрований у ньому.

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку) відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Суд звертає увагу, що при розгляді такої категорії справ як визнання особи такою, що втратила право користування на підставі відсутності особи без поважних причин понад один рік, суд обов`язково повинен з`ясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні житловим приміщенням такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що сторони по справі не перебувають в договірних відносинах, договору найму жилого приміщення між ними не укладалося, в належному позивачу будинку відповідач не проживає більше року, витрат на утримання будинку не здійснював, за таких обставин суд дійшов висновку що вимоги позивача є правомірними, її порушене право підлягає судовому захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування чужим майном (спірним житловим будинком), а сааме: житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, в межах заявлених вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга із врахуванням п. 15.5 розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, до Херсонського апеляційного суду через Бериславський районний суд Херсонської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача адвокат Ільїна Тетяна Анатоліївна, адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 19.06.2020 року.

Суддя В. С. Миргород