Суддя першої інстанції Селіщева Л.І.
Провадження № 22-ц/812/919/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 червня 2020 року м. Миколаїв Справа № 488/4378/15-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 14 год. 34 хв., повний текст якого складений 05 березня 2020 року, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування», про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

06 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з останнього на його користь шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності за період з лютого 2014 року по січень 2016 року, у розмірі 30 032 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 26 серпня 2012 року близько 23 год. 30 хв., переходячи по пішохідному переходу АДРЕСА_1 (у районі перехрестя з вулицею Остапа Вишні) у м. Миколаєві, на нього було здійснено наїзд автомобілем марки «DAEWOO-SENS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого йому були завдані тяжкі тілесні ушкодження.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2013 року ОСОБА_5 визнано винним у вчинені злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України. Крім цього, даним вироком суду був задоволений його цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 883 грн. 39 коп. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «ПРОСТО-страхування» (далі - АТ «ПРОСТО-страхування»), яка сплатила йому страхове відшкодування у розмірі 3 202 грн. 60 коп.

Актом № 10/1 МСЕК № 4 від 09 січня 2013 року йому була встановлена 2 група інвалідності, строком на 1 рік, до 01 лютого 2014 року, обґрунтування експертного рішення стійке виражене обмеження життєдіяльності, що привело до порушення трудової діяльності ІІ ступеню, пересування ІІ ступеню. Отже, внаслідок завдання тяжких тілесних ушкоджень ДТП, його працездатність зменшилась. У зв`язку з цим, у липні 2013 року він звернувся до суду з вимогою про стягнення зі страхової компанії, в межах страхового ліміту, та ОСОБА_3 втраченого заробітку, у зв`язку з втратою працездатності за вересень 2012 року - січень 2014 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2014 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 28 липня 2014 року, з АТ «ПРОСТО-страхування» на його користь було стягнуто 19 836 грн. у рахунок відшкодування шкоди внаслідок стійкої втрати працездатності.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 вересня 2014 року це рішення місцевого суду в частині визначення розміру шкоди було змінено, та збільшено розмір до 24 308 грн.

На виконання вказаних судових рішень, АТ «ПРОСТО-страхування» сплатила йому 24 308 грн.

Актом МСЕК № 4 від 22 січня 2014 року йому була встановлена 3 група інвалідності, строком на 1 рік, до 01 лютого 2015 року.

В подальшому, актом огляду МСЕК № 4 від 27 січня 2015 року була встановлена 2 група інвалідності, строком на 1 рік, до 01 лютого 2016 року.

Отже, протягом січня 2014 року січня 2016 року йому було встановлено стійку втрату працездатності, яка є прямим наслідком дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача по даній справі.

Оскільки на момент ДТП він не працював, то розмір відшкодування має бути визначений виходячи із встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати на відповідну дату.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на його користь шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності за період з лютого 2014 року по січень 2016 року у розмірі 30 032 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності за період з лютого 2014 року по січень 2016 року, у розмірі 30 032 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що винним у дорожньо-транспортній пригоді, в результаті якої ОСОБА_4 завдані тілесні ушкодження, є відповідач ОСОБА_3 , який зобов`язаний відшкодувати майнову шкоду позивачу. Вказана травма є наслідком отримання тілесних ушкоджень позивачем, яка призвела до стійкої втрати працездатності 45%, у зв`язку з чим підлягає стягненню з відповідача втрачений дохід внаслідок зменшення загальної працездатності з 01 лютого 2014 року по 01 січня 2016 року.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення норм процесуального і матеріального права, просив скасувати оскаржене рішення місцевого суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом не надано належним чином оцінки доказам, які були надані відповідачем та його представником, зокрема, висновку судово-медичної експертизи № 24-К, проведеної Миколаївським бюро судово-медичної експертизи.

Відповідно до вказаного висновку, на час з лютого 2014 року по січень 2016 року у ОСОБА_4 , згідно з даними медичних документів, виявлені тілесні ушкодження, які свідчать про втрату загальної працездатності на 45%.

При цьому розрахунок відшкодування на користь потерпілого, проведений судом без врахування відсотку втрати його працездатності, що становить 13 514 грн. 14 коп.

Скаржник також вважає, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем, оскільки відповідно до ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІУ від 01 липня 2004 року та ст. 1194 ЦК України відповідачем у цих правовідносинах є страхова компанія.

Крім того, відповідно до копії довідки до акту огляду МСЕК № 358357 серії 10 ААВ ОСОБА_4 дозволено працювати, але не за допомогою фізичної праці, тобто праця позивачу не протипоказана, але належних та допустимих доказів відносно неможливості працювати в період з 2014 року по 2016 рік позивачем не надано.

Позивач та третя особа не скористались правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що 26 серпня 2012 року близько 23 год. 30 хв. ОСОБА_3 , керуючи належним йому на праві власності автомобілем марки «DAEWOO-SENS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по проспекту Жовтневому (на даний час Богоявленський) у м. Миколаєві, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , у той час, коли він переходив проїзну частину дороги по пішохідному переходу. Вказані обставини та вина відповідача ОСОБА_3 були встановлені вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2013 року.

За період з вересня 2012 року по січень 2014 року відповідно до судових рішень з АТ «ПРОСТО-страхування» на користь позивача, була стягнута шкода за період з вересня 2012 по січень 2014 року.

Із наявної у справі довідки до акту МСЕК серії 10 ААБ № 538985 від 22 січня 2014 року вбачається, що позивачу була встановлена 3 група інвалідності, строком на 1 рік, до 01 лютого 2015 року.

Із наявної у справі довідки до акту МСЕК серії 10 ААВ № 358357 від 27 січня 2015 р. вбачається, що позивачу була встановлена 2 група інвалідності, строком на 1 рік, до 01 лютого 2016 року.

За висновком судово-медичної експертизи № 24-К, яка проводилась експертами Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи за ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2018 року, встановлено, що на час з лютого 2014 року по січень 2016 року у ОСОБА_4 згідно з даними медичних документів мались наслідки тілесних ушкоджень, які згідно таблиць процентів втрати загальної працездатності унаслідок різноманітних травм складають 35% + 10% = 45%. Між втратою загальної працездатності та травмою, отриманою у результаті ДТП у 2012 році мається прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Згідно довідок УПФУ в Корабельному районі № 1423/02 та № 1422/02 від 01 жовтня 2015 року, № 636/01 від 25 травня 2016 року ОСОБА_4 отримує пенсію по інвалідності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У ч. 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що вирок у кримінальному провадженні справі, що набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тлумачення наведеної норми дозволяє зробити висновок, що шкода, яка завдана здоров`ю, не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування є лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання такої шкоди. До таких втрат законодавець відносить, зокрема, заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати (ч. 2 ст. 1195 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів (ч. 3 ст. 1195 ЦК України).

Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Тобто, розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов`язково визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності.

Законодавство відрізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці, МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.

На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

Установивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції, суд, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення шкоди за втрачений дохід, оскільки ОСОБА_4 , отримавши внаслідок ДТП тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до втрати загальної працездатності, відповідно до ст. 1195 ЦК України має право на таке відшкодування.

Водночас суд першої інстанції при визначенні розміру такого відшкодування не врахував, що розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов`язково визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності.

Як встановлено ОСОБА_4 втратив загальну працездатність на 45%, на час отримання тілесних ушкоджень останній не працював, а отже розмір відшкодування з урахуванням приписів ч. 2 ст. 1195 ЦК України повинен складати 45% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік.

Мінімальна заробітна плата в Україні згідно зі ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України» на відповідний рік встановлена на 2014 рік у розмірі 1 218 грн.; з 01 січня 2015 року відповідно 1 218 грн.; з 01 вересня 2015 року 1 378 грн.; з 01 січня 2016 року 1 378 грн.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячним платежем (ч. 1 ст. 1202 ЦК України).

Отже, втрачений позивачем дохід внаслідок зменшення загальної працездатності за період з лютого 2014 року по січень 2016 року складає:

- з 01 лютого 2014 року по 01 січня 2015 року: 1 218 х 12 х 45% = 6 577 грн. 20 коп.;

- з 01 лютого 2015 року по 01 серпня 2015 року: 1 218 х 7 х 45% = 3 836 грн. 70 коп.;

- з 01 вересня 2015 року по 01 січня 2016 року: 1 378 х 5 х 45% = 3 100 грн. 50 коп.

Загальна сума втраченого позивачем заробітку за період з лютого 2014 року по січень 2016 року в розмірі 13 514 грн. 40 коп. Отже апеляційний суд погоджується з доводами скарги, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Аргументи скарги щодо неналежного відповідача не заслуговують на увагу, оскільки положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на час укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (08 травня 2012 року) не передбачали порядку відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності, особі, яка на час завдання шкоди не працювала і не отримувала доходи. Такий висновок зазначено в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 377/1180/15-ц.

Посилання суду першої інстанції в рішенні на норми вказаного закону та положення ст. 1194 ЦК України є помилковим, проте це не вплинуло на правильні висновки суду при вирішенні спору.

Доводи апеляційної скарги про необхідність надання позивачем доказів щодо неможливості працювати при тому, що за медичними показниками праця йому не протипоказана, в період з 2014 року по 2016 рік, є безпідставними, оскільки в даному випадку ці обставини до предмету доказування не входять.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суд першої інстанції при застосуванні ст.1195 ЦК України неправильно визначив розмір відшкодування, то оскаржуване рішення в частині розміру відшкодування, яке підлягає стягненню, слід змінити, зменшивши розмір відшкодування з 30 032 грн. до 13 514 грн. 40 коп.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду підлягає зміні, то судові витрати підлягають перерозподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

Позивач ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». За подачу позовної заяви ОСОБА_4 в 2015 році до суду першої інстанції розмір судового збору складав 300.32 грн. Позовні вимоги задоволені на 45%, а тому за подачу позову при зверненні до суду з ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню 135.14 грн. За подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в квітні 2020 року судовий збір складає 450.48 грн. Отже у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (55%) підлягають поверненню відповідачу витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 247.76 грн. Способом взаємозаліку зазначених сум, витрати по сплаті судового збору у розмірі 112.62 (247.76 135.14) грн. компенсуються відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Надмірно сплачений ОСОБА_3 судовий збір при подачі апеляційної скарги (810.72 грн.) підлягає поверненню в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року змінити.

Зменшити розмір шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з 30 032 грн. до 13 514 (тринадцяти тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн. 40 коп.

Витрати по сплаті судового збору у розмірі 112 грн. 62 коп. компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року.