ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1076/19 Номер провадження 22-ц/814/1185/20Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю.

Секретар: Мисечко А.І.

За участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 лютого 2020 року ухвалене під головуванням судді Куцин В.М. (дата складання повного тексту рішення 16 лютого 2020 року)

по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, третя особа Товарна біржа Полтавська регіональна біржа нерухомості Миргородська філія, Головне управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна будинковолодіння АДРЕСА_1 , укладеного між ним та Миргородською об`єднаною державною податковою інспекцією у особі представника - ОСОБА_4 дійсним та визнати за ним право власності на нерухоме майно за вищевказаною адресою.

В обґрунтування позову вказував, що 22 жовтня 1998 року він уклав договір купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, що складається з: (А1)-житлового будинку, В-сараю, Б-вбиральні, № 1-2 огорожа, №3- колодязя. Договір був укладений між ним та Миргородською об`єднаною державною податковою інспекцією у особі представника - ОСОБА_4 .

Вказував, що вищевказаний договір було укладено на Товарній біржі «Полтавська регіональна біржа нерухомості» Миргородська філія та зареєстровано під номером № ТФ-126д. В даному договорі купівлі - продажу прописано, що він не підлягає нотаріальному посвідченню. В подальшому, під час проживання, відбулось будування, та зведено наступні об`єкти: житлова прибудова А1-1 2002 рік; погріб під частиною будівлі -Д 2004 рік: убиральня - г 2006 рік; гараж-сарай -Д 2004, сарай-Е 2003 рік; сарай-Є 2003 рік.

В результаті змін домоволодіння на даний момент складається з наступних об`єктів: житловий будинок А1; житлова прибудова А1-1, погріб під частиною будівлі д; сарай В; убиральня Г; гараж-сарай Д; сарай Е;сарай Є; споруди №1,3-8.

Зазначав, що на даний час, враховуючи відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу, він не має змоги в повній мірі скористатись правом власності, оскільки позбавлений можливості відчужувати придбане майно. Також він не має можливості і скласти заповіт, необхідність складення якого виникла на сьогоднішній день.

Також зазначав, що він звернувся до Миргородської об`єднаної ДПІ з пропозицією з`явитись до нотаріуса у зазначений час для посвідчення договору, але вказана пропозиція була проігнорована. Таким чином, єдиний шлях вирішення даного питання є звернення до суду.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково .

Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна, будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке складається (А-1) - житловий будинок, В-сарай, Б-вбиральня, №1-2-огорожа, №3-колодязь, укладений 22 жовтня 1998 року між Миргородською об`єднаною державною податковою інспекцією та ОСОБА_3 на Товарній біржі Полтавська регіональна біржа нерухомості Миргородська філія, дійсним.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно будинковолодіння за вказаною адресою, яке складається: (А-1)-житловий будинок, В-сарай, Б-вбиральня, №1-2-огорожа, №3-колодязь.

Стягнуто з ГУ ДФС у Полтавській області та ГУ ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_3 по 3425 грн. 20 коп., судові витрати понесені ним при зверненні до суду.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило ГУ ДФС у Полтавській області в частині розподілу судових витрат та витрат пов`язаних з правничою допомогою, посилаючись на те, що воно суперечить нормам ст. 141 ЦПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувало, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір за подання позову в розмірі 3082,00 грн.

Вказувало, що позов ОСОБА_3 задоволено частково, однак судові витрати покладено лише на відповідачів, що суперечить нормам ст. 141 ЦПК України.

Зазначало, що згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Також апелянт вказував на те, що доказами здійснення фактичної оплати, тобто її реальності, за юридичні послуги є надання до суду належним чином завірених копій, а також під час судового засідання на огляд оригіналів книги доходів і витрат, декларацій про майновий стан за спірний період в яких відображено облік адвокатом реально отриманих від позивача грошових коштів. У разі не ведення таких книг, квитанція до прибуткового касового ордеру виписаного адвокатом не є документом, що підтверджує отримання ним (позивачем) коштів, оскільки застосовується виключно підприємствами.

Зазначало, що склад та розмір витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Також зазначало, що при встановлені розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. А також суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі йо витрати на адвоката, якщо встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При цьому ГУ ДФС у Полтавській області вказувало на те, що позивачем не надано належних доказів фактичного понесення ним витрат, як і не підтверджено належними доказами реальне витрачання (сплату) ним 6850,40 грн., що свідчить про безпідставність задоволення вимог в цій частині.

З урахуванням викладеного, просило скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 лютого 2020 року в частині розподілу судових витрат та відмовити у задоволенні вимог позивача у цій частині.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи за участі представника ГУ ДФС у Полтавській області - Шумейка Д.С.

Від ГУ ДПС у Полтавській області заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника ГУ ДПС у Полтавській області.

Представник позивача, ОСОБА_5 . ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи в апеляційній інстанції.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно із частинами першою та другою статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Як вбачається з протоколу судового засідання, представник відповідача Мисюра О ОСОБА_7 І., був присутній під час розгляду справи. В судовому засіданні представником позивача ОСОБА_8 було заявлено клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових документів, а саме: договору про надання правничої допомоги, квитанції та акту здавання-приймання виконаної роботи. Представником відповідача не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також не було надано розрахунку неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які були покладені на відповідачів.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та адвокатом Педорич В.І. укладено договір про надання правничої допомоги від 31 липня 2019 року. Відповідно до п. 3 вказаного договору за виконання доручення клієнт сплачує авансом адвокату гонорар у вигляді фіксованої суми в розмірі 3000 грн. (а.с.167).

Згідно квитанції №30/07/19 ОСОБА_3 сплатив кошти в сумі 3000 грн. за надання правничої допомоги по вказаній цивільній справі (а.с. 167а).

Відповідно до акту здавання-приймання виконаної роботи ОСОБА_3 прийняв, а адвокат ОСОБА_9 В. ОСОБА_10 . здав роботи згідно з цивільно-правовим договором по наданню правничої допомоги. Вказаний акт відображає вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях та вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями (а.с.168).

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд ухвалюючи рішення в частині розподілу судових витрат дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу у розмірі по 3425 (три тисячі чотириста двадцять п`ять) гривень 20 коп., оскільки представником позивача надано достатньо доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу, а заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу відповідає вимогам, визначеним статтями 137, 141 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного рішення не впливають, а фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, зокрема щодо розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу, які, на думку апелянта, встановлені судом неповно і неправильно.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, а також ту обставину, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, апеляційний суд приходить до висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя : Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

О.Ю. Кузнєцова