Провадження №22-ц/824/4364/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

18 липня 2013 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. З врахуванням уточнених і збільшених позовних вимог станом на 20.08.2019 року загальна сума заборгованості становила 48 636,87 грн., з яких: 15 667,56 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 28 327,08 гривень - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 850,00 гривень - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 2 292,23 гривень - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, банк просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, з неповним встановленням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Скаргу обґрунтовує тим, що суд безпідставно прийшов до висновку про неналежне здійснення усіх нарахувань за кредитом, оскільки вони нараховувалися у відповідності до умов кредитного договору. Крім того висновок суду про пропущення строку позовної давності, що стало підставою для відмови в задоволенні позову є помилковим, при цьому судом недостатньо повно досліджено письмові докази та встановлені дійсні обставини

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем зобов`язання належним чином не виконується, оскільки не здійснюється погашення щомісячних обов`язкових платежів. Оскільки останній платіж відповідачем був здійснений 19.08.2014 року, а банк звернувся до суду лише 19.12.2018 року, при цьому стороною відповідача заявлено про застосування строку позовної давності, суд відмовив в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

З наведеними підставами для відмови в задоволенні позову колегія суддів апеляційного суду погодитися в повній мірі не може.

Свої позовні вимоги банк обґрунтовував насамперед тим, що між сторонами шляхом підписання позичальником відповідної анкети-заяви було укладено кредитний договір. При цьому свої зобов`язання щодо видачі кредиту банк виконав шляхом емісії та видачі відповідачу відповідного платіжного інструменту - банківської карти, за допомогою якої відповідач набув можливості отримання кредитних коштів. За користування кредитними коштами банком нараховувалися відсотки на суму залишку заборгованості, а також штраф та пеня в зв`язку з несвоєчасним поверненням кредиту. При цьому банк посилався на те, що підстави для здійснення таких нарахувань, строки платежів, їх умови, як і умови відповідальності за невиконання договірних зобов`язань, передбачені «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які містяться на інтернет-сайті банку, і вимоги яких відповідач зобов`язався виконувати при підписанні відповідної анкети-заяви.

З точки зору колегії суддів апеляційного суду така позиція не може бути прийнята судом, оскільки вона не відповідає матеріалам та обставинам справи.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2013 року відповідачем було підписано лише відповідну заяву про видачу йому платіжної картки «Універсальна». Будь-які підписи відповідача на таких документах як «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» відсутні. Заперечує підписання таких документів й сам відповідач, як і доведення факту укладання кредитного договору в розумінні цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зважаючи на викладені норми, представлені банком умови, правила та тарифи надання кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови/правила/тарифи не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови/правила/тарифи розумів позичальник при підписанні відповідної заяви позичальника, що умови/правила/тарифи містили в момент підписання заяви позичальника саме заявлені банківською установою розміри та підстави для нарахування відсотків, комісій та пені, або ж в подальшому такі умови/правила/тарифи не змінювались. Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справах №6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.

Враховуючи, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», на які посилався позивач, не містять підпису позичальника, такі умови/правила/тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, відтак вони не можуть встановлювати зобов`язань сторін в рамках даних правовідносин. Не містить домовленості сторін щодо вказаних нарахувань й представлена до суду анкета-заява позичальника від 18.07.2013 року. Зважаючи на викладене, у колегії суддів апеляційного суду відсутні підстави для прийняття зазначених документів на підтвердження вимог позивача щодо стягнення заявлених відсотків за кредитом, а також нарахованої пені, комісії та штрафів. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В той же час самим відповідачем не заперечується факт отримання банківської карти та отримання за її допомогою коштів, що у відповідності до положень ст. 82 ЦПК України є підставою для звільнення позивача від обов`язку доказування таких обставин.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для нарахування відсотків, пені, штрафів, які відповідно до представленого позивачем розрахунку здійснювалися банком на суму отриманих позичальником коштів, що в свою чергу веде до наявності підстав для стягнення з останнього лише сум, що фактично ним були отримані, а також відсотків на такі суми у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Як зазначає сам позивач, відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. На момент розгляду справи банк рахує за відповідачем заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7608,64 грн.

В наданому до суду розрахунку заборгованості відсутні відомості щодо того, які саме суми та коли саме були отримані відповідачем. У будь-якому разі, загальний розмір відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України в даному випадку не може перевищувати 9 753,00 грн., оскільки така сума розрахована на заборгованість в 10000,00 грн. за період з часу підписання відповідачем анкети-заяви до заявленої банком дати 20.08.2019 р.

З наданого до суду самим же повивачем розрахунку вбачається, що загальна сума виплат, які відповідач здійснив на користь банку в рамках даного кредиту, складає 33645,00 грн., що значно перевищує суму як заявленого залишку за тілом кредиту, так і максимально можливого розміру відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України. За таких умов колегія суддів апеляційного суду констатує відсутність заборгованості відповідача перед банком за спірним кредитом. В той же час на вказані обставини суд першої інстанції увагу не звернув, вважаючи, що на час розгляду справи така заборгованість існує.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позов не підлягає до задоволення саме через відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку в порядку повернення кредиту будь-яких коштів, а не у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року в частині мотивів відмови у задоволенні позову змінити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів крім випадків, передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько