ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1901/19
"04" червня 2020 р. смт Петриківка
Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П., розглянувши в залі суду, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
03.12.2019 до суду звернувся ОСОБА_1 (далі Позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач), про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , визнавши Відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору Дарування житлового будинку, посвідченого 12 липня 2007 року державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Лимарем Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1963, йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 17.08.2007 за № 4606587, номер запису 652, в книзі 3.
За цією адресою зареєстрована зокрема і Відповідач з 2002 року, бувша дружина позивача. Після розірвання шлюбу, а саме у 2010 році ОСОБА_2 виїхала з спірного будинку до будинку своїх батьків, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
З цього часу у вищезазначеному житловому будинку Відповідач не проживає, її речей в будинку немає, комунальні послуги вона не сплачує, перешкод в користуванні жилим приміщенням їй ніхто не чинив, а тож колишня дружина не має ніякого відношення до його сім`ї. Позивач вважає, що остання втратила інтерес до спірного житла, однак реєстрація Відповідача за вказаною адресою порушує його право на вільне розпорядження і користування майном.
20.12.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.
18.02.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
В підготовчому судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі. Надалі просив розгляд справи проводити без його участі, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі, відповідно до заяви від 31.03.2020.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилась, про час слухання справи повідомлялася належним чином, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленою), згідно яких судові повістки 03.01.2020, 19.03.2020 «доставлено особисто». Відзив на адресу суду не направляла.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду Відповідач була повідомлена вчасно та належним чином, заперечення (відзиву) проти позову не подала, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.
Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.
Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції).
В судовому засіданні встановлено, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором Дарування житлового будинку посвідченого 12 липня 2007 року державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Лимарем Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1963. Право власності зареєстровано Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 17.08.2007 за № 4606587, номер запису 652, в книзі 3.
Згідно відповіді Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області № 1088/0/2-19 від 13.12.2019 на запит суду, ОСОБА_2 дійсно зареєстрована з 26.03.2002 за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, у вищезазначеному житловому будинку, окрім Позивача та інших ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (дружини та доньки позивача), зареєстрована ОСОБА_2 (колишня дружина позивача), тобто Відповідач, яка не проживає у житловому будинку, що стверджується Актом «обстеження проживання» виданого депутатом від виборчого округу № 17 Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області від 19.11.2019 ОСОБА_5 О ОСОБА_6 (за участі двох сусідів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ).
При цьому, як стверджує позивач з реєстрації за даною адресою до цього часу в добровільному порядку Відповідач не знялася.
Між тим, згідно довідки № 1916 від 18.11.2019 «про склад сім`ї» виданої Петриківською селищною радою Петриківського району, судом встановлено, що Позивач має наступний склад сім`ї, зокрема: ОСОБА_2 , 1988 р.н. колишня дружина.
Суд приходить до висновку, що Відповідача було зареєстровано в будинку Позивача як члена сім`ї, оскільки вона була дружиною Позивача.
Як зазначив позивач, у 2011 році шлюб між ними було розірвано.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.2ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Враховуючи наведене, реєстрація Відповідача є перешкодою для користування і розпорядження власністю Позивача на власний розсуд, що є порушенням його конституційних прав на право вільного розпоряджання своєю власністю.
Суд приходить до висновку, що Позивач довів свій позов, а тому вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.
Даних, які б свідчили, що Відповідач не проживає за місцем реєстрації з поважних причин (які перелічені в ст. 71 Житлового Кодексу УРСР), як і даних про те, що їй чинилися перешкоди у проживанні в житловому будинку, суду не надано.
Позивач при зверненні до суду із позовом, сплатив судовий збір в повному обсязі і вимог щодо стягнення його з відповідача не заявляв, у зв`язку з чим суд вирішив судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.
На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 264, 280-283 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, яка втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Судовий збір сплачено в повному обсязі та розподілу не підлягає.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити, що у відповідності до п.3 Розділу XII Прикінцевих Положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя В. О. Говоруха