ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4392/20 Справа № 201/402/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелиця Дмитро Володимирович, про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус ДМНО Покинтелиця Д.В. про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, мотивовані тим, що їй на праві власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона 21 квітня 2008 року придбала за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у ОСОБА_3 , в реєстрі за № 2173 та у якій проживає весь цей час, сплачувала комунальні послуги та отримувала пенсію, поки не вирішила допомогти онукові своєї рідної сестри ОСОБА_2 , оскільки у нього не було місця проживання. У 2012 році позивач склала заповіт на вищевказану квартиру на ім`я своєї рідної сестри - ОСОБА_4 .

Оскільки, позивач є людиною одинокою, похилого віку та потребує постійної опіки та допомоги, а також маючи власне житло у місті, вона у 2015 році запропонувала відповідачу тимчасово переїхати до неї. За час, поки відповідач проживав у позивачки, остання пообіцяла скласти заповіт вже на його ім`я.

У березні 2016 року відповідач привіз позивачку до приватного нотаріуса, де ОСОБА_1 , підписала не читаючи усі необхідні документи, не усвідомлюючи, що це був не заповіт, а договір-купівлі продажу.

Позивач зазначала, що ОСОБА_2 , розуміючи, що вона знаходиться у похилому віці та у незадовільному стані здоров`я, використав це та ошукав позивачку, наголошуючи, що вона підписує заповіт на його ім`я, знаючи що вона йому довіряє та не буде перевіряти, що підписує.

Враховуючи той факт, що позивач не мала наміру продавати спірну квартиру, остання просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним. Також, позивач зазначала, що згодна у вигляді двосторонньої реституції повернути відповідачу всі суми сплачених ним комунальних послуг за спірну квартиру.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 квітня 2008 року належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в реєстрі за № 2173 (а.с. 9).

30 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 10, 11 та 13 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що третім учасником відносин між сторонами був приватний нотаріус ДМНО Покинтелиця Д.В., спірний договір підписано сторонами у його присутності, посвідчено ним, чим засвідчена наявність волі позивача на відчуження.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаної обставини.

Судами встановлено, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підписавши оспорюваний договір, позивач підтвердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню.

При нотаріальному посвідченні правочину позивач усвідомлювала значення своїх дій і керувала ними, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, та того, що ОСОБА_1 не розуміла значення своїх дій, позивачем не доведено.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 дійсно є особою похилого віку, однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанції, що вона за станом здоров`я та віку дійсно потребує сторонньої допомоги.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено і це не заперечувалося сторонами, що після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 березня 2016 року, а саме: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ще понад рік проживали разом за даною адресою.

В подальшому, ОСОБА_1 з власної ініціативи знялась з реєстраційного обліку та зареєструвалась 17.11.2017 року за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 (а.с.13 зворот). Власником якої також є ОСОБА_1 , згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.01.2020 року № 198369002 (а.с.128).

Крім того, у власності ОСОБА_1 є і інше майно, а саме: квартири, які знаходиться за адресами: АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.01.2020 року № 198369002 (а.с.128-129). Тобто, спірна квартира не є її єдиним майном.

Встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі та переоформив на себе договори щодо постачання комунальних послуг та сплачує рахунки, що не заперечувалося представником позивача, та ніколи не чинив перешкод позивачу у доступі до спірної квартири.

На теперішній час позивач вселилась самостійно у спірну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач виїхав з неї та винаймає інше житло, задля запобігання конфліктних ситуацій.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернулась до суду із позовом лише у січні 2019 року.

Доводи ОСОБА_1 про те, що остання за станом здоров`я не змогла одразу звернутися до суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи підтверджують її звернення до лікарів лише через рік (а.с.16).

Крім того, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між укладеним договором купівлі-продажу від 30.03.2016 року з погіршенням стану її здоров`я у 2017 році.

Клопотання про призначення відповідної судової експертизи не заявлялось ні у суді першої, ні апеляційної інстанції.

Доводи апелянта щодо того, що він фактично не отримував грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки, доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц.

Крім того, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції було долучено до матеріалів справи копію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року, яке не набрало законної сили, по справі № 201/8066/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелиця Дмитро Володимирович про розірвання договору купівлі-продажу, яким задоволено позов та розірвано договір купівлі-продажу від 30 березня 2018 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелицею Дмитром Володимировичем, зареєстрований в реєстрі за №559, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 (десять тисяч) грн.

Згідно вказаного рішення суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржувала цей же договір купівлі-продажу нерухомого майна від 30 березня 2016 року, а саме: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , однак, з підстав розміру вартості даного договору та з підстав щодо не отримання нею грошових коштів на виконання вказаного договору у повному обсязі. Обгрунтовуючи позов щодо розірвання оскаржуваного договору позивач не зазначала щодо введення її в оману щодо природи правочину. Не зазначала, що вона не бажала укладати саме договір купівлі-продажу. Навпаки, зазначала, що вона не мала наміру передавати належне їй нерухоме майно безоплатно.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко