РІШЕННЯ

іменем України

"09" червня 2020 р. Справа № 145/593/19

Провадження № 2/145/66/2020

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Люблінської В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Агро -Еталон» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 13.10.2006 року, укладений між ним та ТОВ «Агро- Еталон» предметом якого була земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 3,22 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Позов обґрунтовує тим, що 13 жовтня 2006 році ним було укладено договір оренди землі з ТОВ «Агро Еталон» на належну йому земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 3,22 га терміном на 10 років.

В лютому 2018 року він звернувся до ТОВ «Агро -Еталон» з проханням повернути належну йому земельну ділянку, так як договір закінчився ще у 2016 році і він не має більше наміру укладати договір оренди землі з ТОВ «Агро Еталон». Однак ТОВ «Агро Еталон» відмовило йому в поверненні земельної ділянки, так як договір підписаний на 49 років.

Таким чином, йому стало відомо, що належна йому земельна ділянка перебуває в користуванні ТОВ «Агро Еталон» на підставі договору оренди, укладеного не на 10 років, а на 49 років.

Йому також було надано копію вказаного договору оренди та акту прийому - передачі землі, однак дані документи він не укладав, а підписи в договорі оренди та в акті прийому - передачі землі не його.

Ухвалою судді від 06.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 22.01.2020року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті на 19.02.2020року.

Згідно відзиву на позов ТОВ «Агро -Еталон» просило відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що з 2006року ТОВ «Агро -Еталон» використовує земельну ділянку, вчасно сплачує оренду плату та податки, майже 13 років у позивача не було претензій щодо підробки документів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, просять його задоволити з викладених в позовній заяві підстав.

ОСОБА_1 також пояснив, що позовна давність ним не пропущена, оскільки зі змістом договору оренди землі на 49 років він ознайомився в лютому 2018 року, побачив, що підпис у ньому не його, в зв`язку з чим, за 2018-2019р.р. оренду плату протягом двох років не отримував, отримав її на початку 2020року, оскільки його адвокат йому пояснив, що це ні нащо не вплине, так як його позов знаходиться в суді і він отримував плату за фактичне користування відповідачем його земельною ділянкою.

Копію договору оренди земельної ділянки строком на 10 років він отримав через кілька років на підприємстві після 2006 року, проте він втрачений.

Представник відповідача Люблінська В.М. позов не визнала, підтримавши письмові пояснення, за якими, договору, на який посилається позивач, доказу звернення до відповідача із вимогою про розірвання договору оренди в матеріалах справи немає; відповідно до ч.3 ст. 33 ЗУ « Про оренду землі» передбачає обов`язковість пролонгації договору оренди земельної ділянки (поновлення на той самий строк і на тих самих умовах) в разі відсутності письмового заперечення орендодавця у формі листа-повідомлення протягом одного місяця після закінчення строку договору.У проведеній у справі почеркознавчій експертизі вказано, що на експертизу надано Договір оренди земельної ділянки, що надрукований на аркуші паперу форматом А4, проте оспорюваний Договір має формат А5, а отже на експертизу надано зовсім інший документ і вищевказаний висновок експертизи є недопустимим доказом.

Крім того, позивачем пропущено строки позовної давності. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Оспорюваний договір укладено 13 жовтня 2006 року. Починаючи із 2006 року по 2019 рік відповідач належним чином виконує взяті на себе зобов`язання. Позивач лише шляхом звернення до суду із позовною заявою повідомив, що не укладав вищевказаного договору оренди земельної ділянки із відповідачем, хоча щороку з 2006 по 2019 роки отримував орендну плату згідно умов вказаного договору оренди та матеріальну допомогу.

Таким чином, позивачу було відомо про укладення із відповідачем договору оренди земельної ділянки у 2006 році, оскільки саме із такою метою, він як власник земельної ділянки у порядку надав копії державного акту, виданого на його ім`я, свої паспортні дані, ідентифікаційний код, без чого не можливо укласти договір оренди і ці дані внесені в оспорюваний договір оренди.

Крім цього протягом всього часу дії договору оренди, позивач як орендодавець отримував орендну плату, а ставлячи свій підпис у відомостях, не міг не розуміти такої назви відомості як «відомість виплати орендної плати за земельні паї», що такі грошові кошти він отримує саме за здані ним в оренду земельні ділянки.

Отриманням орендної плати позивач фактично визнав та схвалив наявність договірних правовідносин з відповідачем на умовах оспорюваного договору, будь-яких заперечень з приводу укладення чи виконання умов договору не заявляв. Питання про поновлення строку позовної давності позивач не ставив, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, для тих ситуацій, коли встановлено, що орендодавець не підписував оспорюваний договір, його слід кваліфікувати як неукладений та відмовляти у визнанні недійсним.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,22 га, розташованої на території Василевської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ВН № 002883.

13.10.2006року від імені ОСОБА_1 з ТОВ «Агро-еталон» укладено договір оренди даної земельної ділянки на строк 49 років, який в Державному реєстрі земель зареєстрований 12.01.2007року за №02.

01.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ "Агро-Еталон" із заявою про виділення йому його земельних паїв, так як він планує їх самостійно обробляти (а.с. 23).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у лютому 2018році він дізнався про існування спірного договору та відповідно про порушення його прав, оскільки зазначений договір він не підписував.

Згідно з висновком експерта від 26.11.2019року № 5937/5938/19-21, проведеним Вінницьким відділенням КНДІСЕ підпис у договорі оренди землі від 13 жовтня 2006року у Розділі «Реквізити сторін» у стрічці « Підписи сторін» та в Акті приймання -передачі згідно даного договору у розділі «Об`єкт оренди здав» від імені ОСОБА_1 не належать ОСОБА_1 а іншій особі.

Доводи відповідача, що експертом досліджувався невідомий договір, виконаний на форматі А-4, суд вважає неспроможними, спростовуються даним висновком експерта від 26.11.2019року № 5937/5938/19-21, в ілюстраціях №№1-3 якого зображено договір, що був наданий стороною відповідача, який в розгорнутому вигляді має формат А-4.

Так само не спростовує позову посилання відповідача на ч.3 ст. 33 Закону країни «Про оренду землі», оскільки позов ґрунтується на відсутності волевиявлення позивача на укладення договору на 49 років, предметом даного позову не є зобов`язання продовження договірних відносин.

Оскільки позивач не підписував договір, не був обізнаний про його зміст, так як примірник оригіналу оспорюваного договору не був виданий відповідачем після здійснення його реєстрації, а лише на вимогу позивача у 2018 році і ці пояснення не спростовані відповідачем в судовому засіданні та свідчать про те, що про своє порушене право позивач дізнався в 2018 році, і звернувся до суду в межах строків позовної давності.

Так, відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

За частиною 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду, які суд враховує на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України, висловленим у постанові від 18.07.2018 року у справі №624/604/16-ц, позовна давність «відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного)».

Оскільки позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди землі, лише 2018 року, коли отримав від відповідача його копію, то в розумінні ч.1 ст.261 ЦК України, це є моментом початку перебігу строку позовної давності, тобто суд приходить до переконання на підставі аналізу доказів, які знаходяться в матеріалах цивільної справи, що позивачем не пропущено строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

При цьому, факт отримання орендної плати не спростовує непогодження позивача умов спірних договорів, тобто відсутнє волевиявлення позивачів на їх укладення, що в силу вимог ст.ст.202, 203, 215, 638 ЦК України, дає підстави для визнання їх недійсними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 21.03.2018 року у справі за №146/293/16-ц, від 04.06.2018 року у справі №479/495/16-ц, від 18.07.2018 року у справі №624/604/16-ц.

Перебіг позовної давності починається не з укладення оспорюваного договору оренди, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права. Оспорюваний договір позивач не підписував, тому про його існування з 13.10.2006 року він знати не міг.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 146/293/16-ц (провадження № 61-4845св18) та від 11 квітня 2018 року у справі № 146/296/16-ц (провадження № 61-11966св18).

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 зробив висновок, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Посилання на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, суди апеляційної та касаційної інстанцій обґрунтовано визнали таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи до заяв по суті - позову та відзиву на позов на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Спірним договором оренди права та охоронювані законом інтереси позивача на мирне володіння та розпорядження своїм майном (земельними ділянками), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушені відповідачем.

Встановленим судом фактам відповідають земельні правовідносини та цивільно-правові відносини щодо недійсності правочинів, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЗК України, ЦК України, спеціальним нормативно-правовим актом - ЗУ «Про оренду землі».

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.93 ЗК України та ст.1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької і іншої діяльності.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом, Цивільним кодексом, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.2 Закону України «Про оренду землі»).

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ст.792 ЦК України, ст.2 ЗУ «Про оренду землі»).

Згідно із ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства… Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.13, ч.1 ст.14 ЗУ «Про оренду землі»).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 3 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам… Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст.206 ЦК України).

За правилами ст.208 ЦК України правочини між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 Цивільного Кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони… Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Оскільки, відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до вимог ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним лише за рішенням суду.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю… Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (ч.ч.1, 5 ст.216 ЦК України).

Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що спірним договором оренди права та охоронювані законом інтереси позивача на мирне володіння та розпорядження своїм майном (земельною ділянкою), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - порушені відповідачем, тому підлягають захисту.

Проаналізовані вище обставини та вимоги законодавства є підставою для визнання Договору оренди землі без номера від 13.10.2006 року недійсним за ст.ст.203, 215 ЦК України, у зв`язку з підписанням оспорюваного Договору не позивачем, а іншою особою, яка не мала на це повноважень, та відсутністю волевиявлення позивача на укладення та підписання Договору оренди землі з відповідачем на вказаний у ньому строк - 49 років.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 768,40 грн. (а.с.1). Ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України.

Доказів про оплату витрат за проведення почеркознавчої експертизи (відповідної квитанції) позивачем суду не надано.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 81, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст.202, 203, 206, 207, 208, 215, 216, 638 ЦК України, ст.ст.93, 124, 125 Земельного кодексу України, ст.ст.1, 14 Закону України «Про оренду землі»,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 13.10.2006 року, укладений між ОСОБА_1 «Орендодавець» та ТОВ «Агро - Еталон» «Орендар», предметом якого була земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 3,22 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Тиврівськього району Вінницької області.

Стягнути з ТОВ «Агро-Еталон» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 15 червня 2020 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення суду буде подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повної копії судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) строки на апеляційне оскарження рішення продовжуються на період дії такого карантину.

Суддя:Н. О. Кіосак