Провадження №2/760/2108/20
В справі № 490/4523/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А, за участю секретаря - Шпори М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення коштів, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 62 289, 00 гр. інфляційних збитків та 4 031, 51 гр. річних за користування грошовими коштами.

Посилається в позові на те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року був частково задоволений її позов до ПрАТ» СК» Провідна» про стягнення суми страхового відшкодування та моральної шкоди.

Зокрема, рішенням суду з відповідача було стягнуто 73 863, 49 гр., з яких: 45 000, 00 гр. страхової виплати; 13 365, 00 гр. пені; 14 400, 00 гр. збитків від інфляції та 1 098, 49 гр. - 3 % річних;

Крім того, було стягнуто 5 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди та 2 116, 63 гр. судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської обл. від 16 вересня 2016 року рішення першої інстанції було скасовано, а їй у позові відмовлено.

Рішенням Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішення апеляційної інстанції було скасовано, залишено в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року.

15 листопада 2018 року відповідач частково виконав рішення суду першої та касаційної інстанцій, виплативши їй стягнуті судом 73 863, 49 гр., які були нараховані за період з 26 лютого 2015 року по 19 грудня 2015 року.

Правовідносини між нею та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» ґрунтуються на Договорі добровільного страхування майна фізичних осіб і відповідальності перед третіми особами № ПБ/0009145/1522/13 від 24 жовтня 2013 року і є грошовим зобов`язанням.

Оскільки правовідносини, які склалися, є грошовим зобов`язанням, строк виконання якого настав, але боржник не виконав грошові зобов`язання вчасно, протиправно володів та користувався її грошовими коштами протягом майже трьох років, вважає, що з відповідача підлягає стягненню на її користь витрати від інфляції та 3 % річних від простроченої суми за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 20 грудня 2015 року по 14 листопада 2018 року.

Розмір збитків від інфляції за період з грудня 2015 року по жовтень 2018 року становить 62 289, 00 гр., а річні - 4 031, 51 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2019 року справу було передано для розгляду до Солом`янського районного суду м. Києва.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії Солом`янського районного суду м. Києва 5 серпня 2019 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Згідно з відомостями, які містяться в рекомендованому повідомленні про вручення поштових відправлень, відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви в справі 15 січня 2020 року.

/ а. с. 30 /

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

29 січня 2020 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача, в якому останній проти позову заперечує.

Посилається на те, що 24 жовтня 2013 року з позивачкою був укладений Договір добровільного страхування майна фізичних осіб № ПБ/0009145/1522/13.

20 жовтня 2014 року позивачка звернулася з заявою про виплату страхового відшкодування, в якій власноручно описала обставини, події та повідомила, що 19 жовтня 2014 року внаслідок пожежі було пошкоджено застраховане нею майно: згорів дах будинку, веранда, домашнє майно, побутова техніка.

Для з`ясування причин та обставин пожежі товариство звернулося до Арбузинського РВ УМВС України у Миколаївській області, яким був надісланий висновок службового розслідування за фактом пожежі від 19 жовтня 2014 року, відповідно до якого пожежа сталася внаслідок власної необережності позивачки.

Відповідно до п. 8.2.2.З. Договору страхування не підлягає відшкодуванню збиток, завданий внаслідок необережності (самовпевненості, недбалості) Страхувальника (Вигодонабувача), членів сім`ї Страхувальника (Вигодонабувача) або осіб, на яких відповідно до договорів покладені зобов`язання щодо збереження застрахованого майна.

Страхувальника листом № 17-10/4187 від 30 березня 2015 року було повідомлено про відмову у визнані даної події страховим випадком та відсутність підстав для виплати страхового відшкодування за даною подією.

Не заперечуючи обставин вирішення спору судом, викладених у позові, зазначає, що 03 жовтня 2018 року постановою Верховного Суду рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року в частині стягнення на користь позивачки матеріальної шкоди, пені, інфляційних збитків та річних.

В частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

15 листопада 2018 року рішення Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року товариством було виконано добровільно та сплачено борг у розмірі 73 863,49 гр., що підтверджується платіжним дорученням № 050545 від 15 листопада 2018 року та не заперечується самою позивачкою.

Враховуючи, що договором страхування, укладеним з позивачкою,не передбачено сплату страховиком (боржником) збитків від інфляції та три відсотки річних, просить відмовити у позові.

02 квітня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив, в якому остання зазначає, що Верховним Судом була встановлена правомірність стягнення з відповідача пені та 3% річних за Договором страхування.

Відповідач не спростовує, що свої зобов`язання за Договором страхування він належним чином не виконав.

Крім того, незважаючи на рішення суду першої інстанції, відповідач своєчасно та в повному обсязі не виконав встановлені судом грошові зобов`язання перед нею, протиправно володів та користувався належними їй до виплати коштами протягом майже трьох років у період з 20 грудня 2015 року по 14 листопада 2018 року.

Стягнення з відповідача втрат від інфляції та 3% відсотків річних за користування коштами у розмірі суми страхового відшкодування за час протиправного володіння цими коштами є правомірним та обґрунтованим, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань по договору.

Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити позов у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст.979 ЦК України та ч.1 ст.16 Закону України « Про страхування» за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2013 року між сторонами був укладений Договір добровільного страхування майна фізичних осіб № ПБ/0009145/1522/13.

Відповідно до п. 3.1.1 за Договором є застрахованими: майно, в тому числі групи майна: житловий будинок, в тому числі: конструкція, оздоблення і обладнання на суму 20 000, 00 гр., домашнє майно на суму 15 000, 00гр., господарські будівлі та споруди на суму 10 000, 00 гр.

/ а.с. 6 - 7 /

19 жовтня 2014 року мав місце страховий випадок - пожежа, в результаті якої було пошкоджене застраховане позивачкою майно.

Листом відповідача від 30 березня 2015 року позивачці було відмовлено в визнанні події страховим випадком та виплаті страхового відшкодування.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року стягнуто з відповідача на корись позивачки 45 000, 00 гр. страхового відшкодування, 13 365, 00 гр. пені; 14 400, 00 гр. збитків від інфляції, 1 098, 49 гр. - 3 % річних та 5 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської обл. від 16 вересня 2016 року рішення першої інстанції було скасовано і в позові відмовлено.

Рішенням Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішення Апеляційного суду Миколаївської обл. в частині вирішенні позовних вимог про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та 3% річних було скасовано, залишено в силі в цій частині рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року.

В задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Крім тог приведені сторонами обставини щодо предмету спору підтверджуються і постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 490/421/16-ц / провадження № 61-6637 св18/ з Єдиного державного реєстру судових рішень, яке знаходиться в вільному доступі.

Таким чином, визнані сторонами обставини в справі доказуванню не підлягають.

15 листопада 2018 року на виконання рішення суду ПрАТ »СК`Провідна» перераховано на картковий рахунок позивачки 74 817, 98 гр.

/ а.с. 9 /

Звертаючись до суду, позивачка зазначає, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2016 року пеня, інфляційні збитки та річні стягнуті з відповідача на її користь за період часу з 26 лютого 2015 року до 19 грудня 2015 року.

Виходячи з суми простроченого страхового відшкодування в розмірі 45 000, 00 гр., витрати від інфляції та 3% річних з 20 грудня 2015 року і до 14 листопада 2018 року - моменту виконання відповідачем рішення суду, становлять відповідно 62 289, 00 гр. та 4 031, 51 гр.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України та ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчий лист є виконавчим документом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 1 названого Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.5 ст.26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення, в тому числі, на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Таким чином, ухвалене Центральним районним судом м. Миколаєва рішення по спору між сторонами могло бути піддане виконанню лише після набрання ним законної сили.

Як зазначено вище, вказане рішення було скасоване Апеляційним судом Миколаївської області, яким позивачці у позові було відмовлено.

Відповідно до ст.319 ЦПК України / в редакції на момент ухвалення рішення / рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Таким чином, після апеляційного перегляду ухваленого судом першої інстанції рішення у відповідача був відсутній обов`язок щодо виплати позивачці страхового відшкодування.

Такий обов`язок у відповідача виник після рішення Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року.

З точки зору закону підставою для застосування ст.625 ЦК України є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, а саме, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

З урахуванням викладеного вище, строку виникнення у відповідача обов`язку сплатити стягнуту за рішенням суду суму, добровільне виконання відповідачем рішення Верховного Суду без звернення позивачки до органів виконавчої служби та вжиття заходів примусового виконання, суд вважає, що прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача відсутнє, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 509,526, 610, 612, 625 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Шереметьєва