Справа № 265/495/20
Провадження № 2-к/265/1/20
У Х В А Л А

03 червня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Яшкові М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, зацікавлені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із вказаним клопотанням, в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації від 23 серпня 2019 року, яке набуло чинності 1 жовтня 2019 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про оспорювання батьківства, на підставі чого встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Жданова Донецької області, громадянин Російської Федерації, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Маріуполь Донецької області, Україна. Крім цього вказаним рішенням було встановлено прізвище дитині змінити з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », а по-батькові з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » з виключенням відомостей про батька ОСОБА_3 з актового запису про народження дитини № 138 від 15 лютого 2013 року, складеного Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області. Додавав, що ухвалою Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу-Югри Російської Федерації від 1 листопада 2019 року, яка набула чинності 26 листопада 2019 року, абзац 3 рішення зазначеного суду від 23 серпня 2019 року було викладено в новій редакції: «Після встановлення батьківства прізвище дитини змінити з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », а по-батькові з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_8 ». Враховуючи викладене вважав, що рішення суду РФ від 23 серпня 2019 року підлягає виконанню за місцем реєстрації народження дитини, ОСОБА_9 , шляхом внесення змін до актового запису про її народження № 138 від 15 лютого 2013 року. На підставі переліченого вважав, що рішення Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації від 23 серпня 2019 року про встановлення батьківства ОСОБА_1 підлягає на підставі «Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» визнанню та виконанню на території України. Тому просив суд визнати та виконати на території України рішення Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації від 23 серпня 2019 року та ухвалу Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації від 1 листопада 2019 року про встановлення батьківства ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 15 квітня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, яке не підлягає примусовому виконанню, зацікавлені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було призначено до судового розгляду.

На підставі заяви від 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 клопотав перед судом про розгляд поданого ним клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, за його відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні такого клопотання.

Згідно із заявою від 20 лютого 2020 року ОСОБА_2 вбачається, що остання просила суд провести розгляд клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, без її участі, не заперечуючи при цьому проти його задоволення.

Зацікавлена особа, ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився за невідомих суду причин, від якого не надійшло ані заперечення проти задоволення клопотання, поданого ОСОБА_1 , ані заяви про відкладення розгляду справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про можливість задоволення клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, виходячи з наступного вмотивування.

Суд встановив, що відповідно до рішення від 23 серпня 2019 року Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації, яке набуло чинності 1 жовтня 2019 року, вбачається, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про оспорювання батьківства було задоволено, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Жданова Донецької області, громадянин Російської Федерації, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , - є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Маріуполь Донецької області, Україна. В 3-му абзаці такого рішення також було зазначено, що після встановлення батьківства прізвище дитини, ОСОБА_3 , змінити з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », по-батькові з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ». Також цим рішенням виключено відомості про батька дитини ОСОБА_3 з актового запису про народження ОСОБА_3 № 138 від 15 лютого 2013 року, складеного Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області.

На підставі ухвали від 1 листопада 2019 року Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу-Югри Російської Федерації, яка набула чинності 26 листопада 2019 року, було виправлено описку в рішенні від 23 серпня 2019 року Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу-Югри Російської Федерації за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення батьківства шляхом викладення в новій редакції абзацу 3-го резолютивної частини такого рішення: «Після встановлення батьківства прізвище дитини, ОСОБА_3 , змінити з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », по-батькові з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_8 ».

Суд зазначає, що згідно із ст. 471 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до «Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах», ратифіковану Україною 10 листопада 1994 року, така Конвенція застосовується у відносинах України, зокрема, з Російською Федерацією.

При цьому відповідно до Листа Міністерства юстиції України від 21 січня 2006 року № 26-53/7 «Щодо застосування конвенцій про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» вказано, що 10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано «Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах» (в редакції 1993 року), яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року, яка застосовується у відносинах України, зокрема з Російською Федерацією. 7 жовтня 2002 року в м. Кишинів укладено «Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах», яка набула чинності відповідно до ч. 2 ст. 120 такої Конвенції на 30 день з дати здачі на зберігання депозитарію третьої ратифікаційної грамоти для Республіки Білорусь, Азербайджанської Республіки та Республіки Казахстан. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 120 такої Конвенції між її державами - учасницями припиняє свою дію Конвенція (в редакції 1993 року) та Протокол до неї від 28 березня 1997 року. Натомість Конвенція (в редакції 1993 року) та Протокол до неї 1997 року продовжуватимуть застосовуватися у відносинах між державами-учасницями цих міжнародних договорів та державами, для яких не набрала чинності Конвенція 2002 року. Отже на теперішній час для України Конвенція (в редакції 2002 року) чинності не набула, тому для України діють положення Конвенції (в редакції 1993 року) та Протокол до неї від 1997 року.

Таким чином суд зазначає, що до правовідносин, що виникли застосуванню підлягає саме «Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» (в редакції 1993 року) (далі Конвенція 1993).

Так на підставі п. «а» ч. 1 ст. 51 Конвенції 1993 (Визнання і виконання рішень) кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема, установ юстиції по цивільних і сімейних справах.

За ч. 1 ст. 52 Конвенції 1993 (Визнання рішень, не потребуючих виконання) винесені установами юстиції кожної з Договірних Сторін і, що вступили в законну силу рішення, що не вимагають за своїм характером виконання, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження за умови якщо: а) установи юстиції запитуваної Договірної Сторони не винесли раніше по цій справі рішення, що вступило в законну силу; б) справа відповідно до цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинне бути визнане, не відноситься до виняткової компетенції установ юстиції цієї Договірної Сторони.

Суд при цьому вказує, що згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» за міжнародними договорами України до рішень, які не потребують виконання відносяться рішення, зокрема, про оспорення батьківства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 54 Конвенції 1993 (Порядок визнання і примусового виконання рішень) клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених ст. 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані.

На підставі ч. 3 ст. 473 ЦПК неявка без поважних причин у судове засідання заінтересованих осіб або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, якщо будь-якою із заінтересованих осіб не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Враховуючи наведені положення, суд зазначає, що ним вживались адекватні заходи для повідомлення зацікавленої особи, ОСОБА_3 , про наявність у провадженні суду клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, а також вживались заходи для належного виклику ОСОБА_3 на розгляд вказаного клопотання за місцем його реєстрації в м. Маріуполі.

Натомість ОСОБА_3 вкотре не з`явився до судового засідання за викликом, що суд на підставі переліченого визнав неявкою такої зацікавленої особи без поважних причин, що свідчить про відсутність перешкод для розгляду клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 6 ст. 473 ЦПК за наслідками розгляду такого клопотання, а також заперечення у разі його надходження суд постановляє ухвалу про визнання в Україні рішення іноземного суду та залишення заперечення без задоволення або про відмову у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Суд при цьому зауважує, що розглядом клопотання ОСОБА_1 було встановлено відсутність підстав, передбачених ст. 55 Конвенції 1993, для відмови у визнанні рішення від 23 серпня 2019 року та ухвали від 1 листопада 2019 року Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації.

Також судом не вставлено було й підстав, передбачених ч. 7 ст. 473, ст. 468 ЦПК, для відмови у задоволенніподаного клопотання ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене обґрунтування, суд дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення від 23 серпня 2019 року та ухвали від 1 листопада 2019 року Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації підлягає задоволенню шляхом визнанняв Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Керуючись ст. 471-473 ЦПК,

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, зацікавлені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , - задовольнити.

Визнати на території України рішення від 23 серпня 2019 року Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації, яке набуло законної сили 1 жовтня 2019 року, та ухвалу від 1 листопада 2019 року Нефтеюганського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу Югри Російської Федерації, яка набула законної сили 26 листопада 2019 року, по справі про оспорювання батьківства, що не підлягають примусовому виконанню, на підставі яких встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого дитині прізвище змінено з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », по-батькові з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_8 », із виключенням відомостей про батька дитини, ОСОБА_3 , з актового запису про народження № 138 від 15 лютого 2013 року, виконаного Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвалу складено та підписано 3 червня 2020 року.

Суддя