Справа №295/1805/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Зубрицькій Т.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Житомирської міської ради, виконавчого комітету Житомирської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись в суд із позовом, де зазначили, що ОСОБА_1 на праві власності належить 67/100 ідеальних частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачу ОСОБА_2 відповідно належить 33/100 ідеальних частин даного будинку.

Відповідач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 будинку.

За будинком закріплено земельну ділянку площею 0.0920 га.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25.01.2001 року за № 46 в порушення принципу пропорційності відповідачу передано у власність земельну ділянку площею 0,0451 га., видано державний акт на підтвердження даного права.

Позивачі вказують на вимоги ст. 42 ЗК України (1990 року), згідно якої використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду, та вказуючи на порушення їх прав у визначенні розміру земельної ділянки, про яке вони дізнались листопаді 2019 року вивченням документів, долучених до позову ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, просять скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25.01.2001 року № 46 в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки розміром 0,0451 га за адресою: АДРЕСА_1 , визнати недійсним державний акт, виданий на ім`я ОСОБА_3 на право власності на землю серії IV-ЖТ № 044521 від 13.02.2001 року.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, де вказано на відповідності процедури приватизації земельної ділянки площею 0,0451 га. за адресою: АДРЕСА_1 вимогам законодавства, прийнятті рішення виконавчим комітетом Житомирської міської ради в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 22 ЗК України (1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і

одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з ч.1 ст. 23 ЗК України (відповідної редакції) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Порядок складення та видачі державних актів врегульовувався «Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 року № 28.

Вказані процедури були дотримані.

Відповідач також звертає увагу, що рішенням Житомирської міської ради від 18.12.2017 року за № 887 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення документів із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,500 га. по АДРЕСА_1 .

Зауважено, що пунктом 5 рішення Конституційного суду України визначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні сторони підтримали вимоги, наведені у позові, відзиві на позов.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідач ОСОБА_3 станом на 2001 рік був власником 40/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Інші 60/100 частин перебували у віданні Житомирської міської ради як житловий фонд.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 46 від 25.01.2001 року «Про інвентаризацію земельних ділянок, надання їх в користування та передачу в приватну власність громадянам м. Житомира» вирішено передати у власність ОСОБА_3 ділянку площею 0.0451 га. за адресою: АДРЕСА_1 із загальної ділянки, закріпленої за будинком, розміром 0,092 га.

На час розгляду справи ОСОБА_3 належить кватира АДРЕСА_2 вказаного будинку.

Відповідач ОСОБА_1 є власником 33/100 та 24/600 частин квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2008 року, договору купівлі-продажу частини квартири від 25.11.2013 року.

Відповідачу ОСОБА_2 належить 33/100 частин даної квартири згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2008 року.

Первісне право власності на квартиру АДРЕСА_3 виникло у ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних долях на 66 % квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду 15.07.2003 року.

Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Частинами першою-другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

У відповідності до ч.1 ст. 113 ЦК УРСР (1961), положення якого діяли на час видачі оспорюваного державного акту, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Аналогічне закріплення міститься в ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, відповідно до яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За положеннями ст. 42 ЗК України (в редакції 1990 року) використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначається співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.

Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись також до всіх майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що при встановленні меж земельної ділянки, переданої в подальшому у власність відповідачу ОСОБА_3 , при зареєстрованих за особою 40/100 ід. частин будинку та передбаченої ділянки в розмірі 368 м.кв. розподіл проведено по фактичному землекористуванню з фактичним закріпленням за ОСОБА_3 451 кв.м.

На час проведення такого розподілу власником будинку був ОСОБА_3 , іншою частиною користувались наймачі квартир, підписи яких також наявні у плані розподілу ділянки згідно фактичного користування.

Відповідно до ч.1 ст. 17 ЗК України (1990 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до п.1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 року № 28, положення якої застосовувались на час виготовлення державного акту, роботи по складання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею виконуються в такому порядку: підготовчі роботи, встановлення меж земельної ділянки в натурі, складення плану земельної ділянки, заповнення бланка державного акта.

Судом не отримано доказів на підтвердження порушень порядку реалізації права громадянина на приватизацію раніше наданої земельної ділянки, розмір якої визначався між співвласниками будинку ОСОБА_3 та Житомирської міської радою, погоджувався іншими користувачами.

Зауваження представника позивачів про те, що відповідний план встановлення меж, підписаний представником ВЖРЕП, не може вважатись належною угодою, суд відхиляє, оскільки за обставинами спору, а також з урахуванням поданого відзиву на позовну заяву з боку Житомирської міської ради, вбачається, що такі межі погоджувались та покладались в основу процедури виготовлення та видачі державного акту.

Слід звернути увагу, що співвласниками квартири позивачі стали в 2003 році у зв`язку з отриманням свідоцтва про право власності на житло, тобто після видачі державного акту.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України, чинній на час набуття права власності на частину квартири у будинку позивачами, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Оскільки позивачами набуто право власності на частку в нерухомому майні, існуюче право попереднього власника (територіальної громади) згідно ст. 120 ЗК України перейшло до позивачів на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача.

Згідно з ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За наслідком розгляду справи судом не отримано відомостей про порушення прав позивачів, оскільки власники будинку до набуття його частини позивачами погодили порядок користування земельною ділянкою, відповідачем отримано правовстановлюючий документ на підтвердження виникнення права власності, позивачі у свою чергу набули права користування ділянкою в розмірі, що відводилась під належну квартиру як самостійно визначений об`єкт права власності без прив`язки до частки в будинку.

Слід також звернути увагу, що рішенням Житомирської міської ради від 18.12.2017 року за № 887 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення документів із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,500 га. по АДРЕСА_1 .

Вказане рішення позивачі не оспорюють, на час вирішення спору воно не є скасованим.

Суд погоджується із додатковими доводами відповідача з приводу необхідності забезпечення, з врахуванням балансу інтересів учасників, стабільності відносин, що у даному випадку полягають у тривалому використанні відповідачем земельної ділянки за правомірно прийнятим рішенням органу місцевого самоврядування як повноважної особи, не можливість власника передбачати ймовірне скасування такого рішення.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до ч.ч. 1. 3-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем заявлено клопотання про стягнення з позивачів 6000,00 грн. витрат на правничу допомогу адвоката, на підтвердження яких надано договір від 22.06.2018 року, додаток до договору від 12.02.2020 року із визначенням розміру гонорару адвоката, порядку його сплати, обов`язок клієнта компенсувати витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, долучено акт виконаних робіт від 03.06.20202 року з видом наданої професійної допомоги та її вартістю, квитанцію до прибуткового касового ордера з відомостями про сплату 6000,00 грн.

Представник позивачів просила суд взяти до уваги надмірність визначеної суми на відшкодування правничої допомоги, зауважила на кількості судових засіданнях.

Вирішуючи питання про стягнення з позивачів понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, суд приймає до уваги складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт.

З огляду на викладене, оскільки по справі фактично відбулось одне засідання із наданням пояснень учасниками та з`ясуванням всіх обставин по справі, з огляду на характер наданої правничої допомоги, суд вважає необхідним зменшити суму компенсації витрат на таку допомогу, визначивши на рівні 4000,00 грн., стягнути її на користь відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 141, 258-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Житомирської міської ради, виконавчого комітету Житомирської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення буде виготовлено 05.06.2020 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов