Справа № 495/6360/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

01 червня 2020 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої одноособово - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Славич Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення батьківства,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення батьківства.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що у січні 2016 року він познайомився та став зустрічатися з відповідачкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на той час ще знаходилась у шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У січні 2017 року, позивачу стало відомо від ОСОБА_2 , що шлюб між нею та її чоловіком ОСОБА_3 був розірваний згідно рішення Білгород -Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2017 року.

З лютого 2017 року сторони стали проживати спільно однією сім`єю, вести спільно побут, мали інтимні стосунки, однак без реєстрації шлюбу. Станом на теперішній час відносини між сторонами припинені. У травні 2017 року відповідачка ОСОБА_2 повернулась до свого першого чоловіка- ОСОБА_3 , причину розірвання стосунків позивачу не пояснювала. 19 серпня 2017 року позивачу ОСОБА_1 випадково стало відомо, що відповідачка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дитину чоловічої статі, у пологовому будинку АДРЕСА_1 . Однак, місце та факт народження дитини від нього, як, вважає позивач, біологічного батька, відповідачка ретельно скриває, крім того раніше висловлювала бажання зробити запис у книзі реєстрації народжень та внести відомості про батька дитини - ОСОБА_3 (першого чоловіка) надавши ім`я по батькові дитині « ОСОБА_4 », з чим позивач не згоден. Тому позивач просить визнати його батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та просить призначити судово-генетичну експертизу у Одеському обласному бюро судове медичної експертизи (м. Одеса, 65082, Валіховський провулок, 4) для встановлення батьківства.

В судове засідання позивач ОСОБА_6 не з`явився, про те 24.04.2018 року надав до суду клопотання про винесення заочного рішення по справі на підставі наявних доказів.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явився, про те 07.02.2020 року надала клопотання про закриття провадження по справі відповідно дот п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та 25.02.2020 року нею було подано клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

В судове засідання третя особа - ОСОБА_3 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується судовими повістками, які повернуті до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Дослідивши матеріали справи, долучені докази, пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 09.10.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №318, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від цього шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають неповнолітню дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Однак, з січня 2016 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 почали зустрічатись та мали інтимні стосунки.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2017 року по справі №495/42/17 шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладений 09.10.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №318 був розірваний.

Відповідно до показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які наявні в матеріалах справи, з липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працювали в одному підрозділі та почали зустрічатись, в грудні 2016 року позивач повідомив своїм знайомим, що відповідачка вагітна від нього та вони мають намір створити сім`ю.

З лютого 2017 року сторони стали проживати однією сім`єю, однак у травні 2017 року відповідачка ОСОБА_2 повернулась до свого першого чоловіка - ОСОБА_3 , причину розірвання стосунків позивачу не пояснила.

10.08.2017 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повторно укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 10.08.2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №329.

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 27.09.2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №742, 18.08.2017 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_5 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.04.2018 року по даній справі було призначено судово-генетичну експертизу.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10.10.2018 року зазначену вище ухвалу було залишено без змін.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.10.2018 року було внесено виправлення в ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.04.2018 року.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22.07.2019 року зазначену вище ухвалу було залишено без змін.

04.09.2019 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення батьківства було направлено до Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи.

Одеським обласним бюро судово-медичної експертизи було повідомлено про можливість проведення експертизи 21.10.2019 року, 25.11.2019 року. Однак, згідно повідомлення від 29.11.2019 року ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.04.2018 року по даній справі була залишена без виконання через те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з дитиною чоловічої статі не прибули до експертної установи для відбору біологічних зразків: зразків рідкої крові та крові на марлі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою-третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Так, Сімейним кодексом України встановлена презумпція шлюбного батьківства. Відповідно до ч.1 ст.122 Сімейного кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

В частині першій та другій статті 128 СК України зазначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п.6,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц (провадження №61-6030св18) зазначено, що: «доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. Судово-генетична та судово-імунологічна експертизи у цій справі не проведені, проте, встановлено з підтвердженням належними і допустимими доказами походження дитини від позивача: сумісне проживання відповідача разом із позивачем без реєстрації шлюбу до і на момент народження дитини у квартирі батьків позивача, визнання позивачем дитини своєю».

Європейський суд з прав людини зауважив, що ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (справа № 3451/05 "Калачова проти Російської Федерації", § 34, від 7 травня 2009 року).

Відповідно до частини першої статті 108 ЦПК України експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться за замовленням учасника справи.

Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно із якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Так, згідно з ч.5 ст.12 ЦПК України, п.1 ч.1 ст.189 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Разом з тим, суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Частиною 4 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. ст. 77, 78 УПК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що факт батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не знайшов свого підтвердження згідно доказів, що містяться в матеріалах справи, пояснень свідків, а також у зв`язку з неможливістю проведення судово-генетичної експертизи, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, витрати пов`язані з оплатою судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 121, 122, 125, 126, 128, 129, 130, 145-147 СК України, ст. 2, 5, 10, 76-81, 89, 90, 259-265, 268, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення батьківства - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Зазначені в рішенні строки згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», продовжуються на строк дії карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS Cov-2» 11 березня 2020 року № 211 (з наступними змінами і доповненнями).

Суддя