Дата документу 09.06.2020 Справа № 317/3404/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 317/3404/19 Головуючий у 1 інстанції Сакоян Д.І.
Провадження №22ц/807/1456/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Запорізький районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Запорізький районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 08 червня 1996 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року. Від шлюбу у них народились дві доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 січня 2019 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 29 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконанні Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження № 58620314 з примусового виконання вищезазначеного судового наказу № 334/9706/18 від 02 січня 2019 року.

29 серпня 2019 року їх доньці, ОСОБА_3 виповнилось 18 років, але заборгованість по аліментам відповідачем не погашена. Згідно розрахунку заборгованості, складеному старшим державним виконавцем Запорізького районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Шваковою А.А. заборгованість зі сплати аліментів станом на 25 вересня 2019 року включно становить 16779,18 грн.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 29 грудня 2018 року по 29 серпня 2019 року, розмір якої відповідно до розрахунку позивача дорівнює 25080,22 грн.

Рішенням Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів станом на 27 серпня 2019 року у розмірі 7060,76 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 216,33 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що сума пені за несплату аліментів, яку заявлено позивачем, обчислена без дотримання формули встановленої законодавцем, та провівши відповідний розрахунок дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 пені у розмірі 7060,76 грн. Судом також було враховано грошові перекази, здійснені відповідачем, оскільки свідок у судовому засіданні підтвердила узгодження такого способу сплати аліментів.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року, та постановити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що станом на жовтень 2019 року, згідно розрахунку державного виконавця, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів складає 16799,18 грн. Суд першої інстанції неправомірно врахував грошові перекази, здійснені відповідачем в рахунок погашення заборгованості по аліментам, оскільки це була добровільна матеріальна допомога, крім того, сплачені на кілька місяців наперед, а отже не є аліментами. Розрахунок пені по аліментам проведений скаржницею за період з 29 грудня 2018 року по 29 серпня 2019 року складає 25080,22 грн., а отже з відповідача на її користь стягненню підлягала ума у розмірі 16779,18 грн., що не перевищує 100% заборгованості ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав. Втім, за приписами частини третьої цієї статті, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведених вимог при ухваленні рішення, суд першої інстанції дотримався.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 08 червня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб (а.с. 10).

У шлюбі у подружжя народилось двоє доньок ОСОБА_4 (повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Дніпровським районним у м. Запоріжжі ВДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області 30.11.2018) та ОСОБА_3 (повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Дніпровським районним у м. Запоріжжі ВДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області 30.11.2018) (а.с. 11, 12).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 13).

Згідно розрахунку заборгованості № 21185/6 від 25 вересня 2019 року, складеного старшим державним виконавцем Запорізького районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Шваковою А.А., станом на 25 вересня 2019 року заборгованість ОСОБА_2 становила 16779,18 грн. (а.с. 15).

З копій квитанції також встановлено, що ОСОБА_2 здійснено грошові перекази на банківську картку ОСОБА_3 , 09 жовтня 2018 року на суму 6600 грн. із призначенням платежу «аліменти (вересень-січень), та 01 листопада 2018 року на суму 5000 грн. із призначенням платежу за січень-березень 2019 року (а.с. 32).

Відповідно до Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства», він визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини.

У статті 179 СК України послідовно зазначається, що аліменти призначені для утримання дитини і не можуть бути використані не за цільовим призначенням.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року (справа № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і навела порядок обчислення пені у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

За розрахунком ОСОБА_1 доданим до позовної заяви, пеня за прострочення сплати аліментів дорівнює 25080,22 грн.

Суд першої інстанції розрахунок позивача визнав таким, що не в повній мірі відповідає вимогам, встановленим законодавцем.

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Так, судом першої інстанції враховано, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за несвоєчасну сплату аліментів), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Дослідивши розрахунок, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Так, вбачається, що ОСОБА_6 при здійснені розрахунку, зокрема, застосовано формулу, наведену у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15ц (провадження № 14-37цс18) (а.с. 55), разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року (справа № 333/6020/16-ц) зазначено, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) помилково наведено формулу, за якою обчислення пені за несплату або прострочення сплати аліментів передбачає врахування кожного місяця окремо, а не за кожен день прострочення сплати аліментів.

Крім цього, вбачається, що позивачем, при здійсненні розрахунку заборгованості було невірно обраховано кількість днів прострочення. Так з 01 січня 2019 року по 27 серпня 2019 року кількість днів становить 239, а не 270 днів, з яких виходила позивач при здійсненні розрахунку, з 02 лютого 2019 року по 27 серпня 2019 року кількість днів становить 208, а не 239, як зазначено позивачем.

Також, невірним є і розмір заборгованості по аліментам, визначеним ОСОБА_1 , зокрема за грудень 2018 року, січень, лютий та березень 2019 року, оскільки позивачем не враховано сплачені ОСОБА_2 , грошові кошти у жовтні та листопаді 2018 року на загальну суму 1150 грн.

Обґрунтованим є висновок суду, що вищезазначені платежі підлягають врахуванню при визначенні розміру пені за несвоєчасну сплату заборгованості, оскільки не були враховані позивачем та державним виконавцем при здійсненні розрахунку. Допитана у суді першої інстанції в якості свідка третя особа ОСОБА_3 підтвердила, що між сторонами було узгоджено саме такий спосіб сплати аліментів, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 у Республіці Польща.

Доводи скаржниці, що судом безпідставно прийнято грошові перекази, здійснені відповідачем ще до видачі судового наказу, не приймаються до уваги, оскільки є безпідставними. Так, в розрахунку, наведеному у рішенні зазначено про прийняття судом першої інстанції коштів саме починаючи з грудня 2018 року.

Таким чином, визначаючи розмір пені за порушення строків сплати аліментів, суд першої інстанції застосував саме правило та формулу наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року (справа № 333/6020/16-ц), правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09 червня 2020 року.

Головуючий

Судді: