КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 761/4292/19

провадження № 22-ц/824/5945/2020

18 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

за участю секретаря Примушка О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального госпіталю МВС України про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, премії та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Коваля Василя Васильовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року у складі судді Юзькової О. Л.,

встановив:

28.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ № 139 від 03.12.2018 Центрального госпіталю МВС України в частині його звільнення з посади лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики за п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити його на вказаній посаді з 03.12.2018, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01.09.2015, згідно наказу №66 о/с від 21.08.2015, його було прийнято на посаду лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України.

07.11.2015, у зв`язку з організаційно-штатними змінами, він був призначений на посаду лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України.

Наказом №139 від 03.12.2018 його було звільнено з вказаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України«за систематичне невиконання обов`язків, покладених посадовою інструкцією і правилами внутрішнього трудового розпорядку».

Зазначив, що наказ про звільнення №139 від 03.12.2018 містить посилання на те, що 3 листопада 2018 року : «… ОСОБА_1 ввів в оману та навмисно і абсолютно безпідставно викликав лікаря-рентгенолога ОСОБА_2 , яка виконала всю роботу замість нього, про що також свідчать записи в журналі і історії хвороби».

Посилався на те, що вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки він за участю лаборанта ОСОБА_3 і лікаря ОСОБА_2 (яку він попросив прибути в якості лаборанта МРТ) 3 листопада 2018 року провів обстеження хворих та надав письмові висновки за результатами обстежень, які були викладені в історії хвороби пацієнтів та зроблені відповідні записи.

Також зазначив, що йому не була вручена копія наказу №122 від 30.10.2018 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді догани. Зі змістом вказаного наказу його ознайомили лише наприкінці листопада 2018 року.

Підставою винесення догани слугували матеріали службової перевірки за заявою одного із хворих, який звернувся до госпіталю на початку вересня, про те, що він, будучи на чергуванні, відмовився прибути до госпіталю для проведення йому КТ обстеження. Насправді такого випадку не було. Причина полягала в тому, що між ним та старшим лаборантом ОСОБА_4 склалися неприємні відносини, оскільки остання зводила на нього наклепи та ображала його честь, як спеціаліста.

Також зазначив, що є особою з інвалідністю 3 групи, а тому його звільнення відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» за ініціативою адміністрації не допускається.

Оскільки 20.12.2018 він звертався з аналогічним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва, ухвалою якого від 02 січня 2019 року йому було відмовлено у відкритті провадження в справі за його позовною заявою, просив поновити пропущений з поважних причин строк на оскарження наказу № 139 від 03.12.2018 року про своє звільнення .

29.03.2019 позивач подав заяву, в якій доповнив позов вимогами про визнання незаконним та скасування наказу №122 від 30.10.2018 про оголошення йому догани.

Зазначив, що на порушення ч.1 ст.149 КЗпП України від нього не зажадали письмові пояснення. Враховуючи положення ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення у виді догани не могло бути застосовано до нього, так як з моменту його виявлення пройшло більше місяця.

Також просив суд стягнути з відповідача невиплачені премії за час вимушеного прогулу за період з 03.12. 2018 по 30.03.2019 в сумі 10 876,46 грн.

Крім цього доповнив позов вимогою про стягнення з Центрального госпіталю МВС України, Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України, Всеукраїнської професійної спілки МВС України на його користь моральної шкоди в розмірі 27 400 000 грн.

Зазначив, що в період звільнення він незаконно був позбавлений права на працю та можливості заробляти собі на життя, що призвело до моральних переживань, втрати душевного спокою, він постійно перебував у роздратованому стані, не мав засобів для забезпечення належного рівня життя, був змушений займати у сторонніх осіб гроші, знизився рівень його життя, медичного забезпечення тощо, внаслідок чого у нього погіршився сон, апетит, настрій, він відчував пригніченість, погіршився стан його здоров`я.

Відповідно до заяви від 30.06.2019 позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просив стягнути середній заробіток за період з 04.12.2018 по 01.07.2019 в сумі 99 347,50 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлену.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Коваль В. В. просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на ті підстави, що відповідачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 29.09.2018 був черговим лікарем та був зобов`язаний прибути в цей день за викликом на місцем роботи, що останній отримав дозвіл (допуск) на надання медичних послуг методом КТ-дослідження. Кваліфікаційна категорія зі спеціальності рентгенологія не надає права на проведення обстеження методом КТ-дослідження. Надавати вказані послуги можуть лікарі зі спеціальним рівнем підготовки. Документа, яким міг бути оформлений допуск на надання медичних послуг методом КТ-дослідження, що оформляється у спосіб, передбачений Положенням про систему безперервного професійного розвитку фахівців у сфері охорони здоров`я, затвердженого постановою КМ України від 28.03.2018 №302, позивач не мав. Матеріали справи не містять жодного доказу, що позивач провів обстеження хоча б одного пацієнта методом КТ-дослідження. Останній ніколи не проводив самостійно подібних досліджень.

Зазначив, що відповідач в ніч на 03.11.2018 не забезпечив прибуття рентгенлаборанта для проведення лікарем ОСОБА_1 МРТ-дослідження пацієнту ОСОБА_5 . З огляду на це позивач зателефонував лікарю ОСОБА_2 , яка прибула в якості рентгенлаборанта, про що сама написала в пояснювальній записці від 09.11.2018. З письмових пояснень осіб, що були викликані разом з ОСОБА_1 на роботу в ніч на 03.11.2018 вбачається, що позивач виконав покладені на нього обов`язки, передбачені посадовою інструкцією, провів МРТ-обстеження пацієнтки, вивчив його, склав та оформив протокол проведеного МРТ, підписав вказаний документ. Запис в історії хвороби ОСОБА_6 також вказує на виконання позивачем МРТ-дослідження 03.11.2018.

Також зазначив, що перед застосуванням дисциплінарних стягнень у позивача не було витребувано письмових пояснень.

В оскаржуваних наказах не вказано, які саме пункти посадової інструкції порушив позивач. В посадовій інструкції відсутній обов`язок позивача виконувати МРТ-дослідження, яке є окремим методом дослідження від методу рентгенологічного дослідження.

Зазначив про відсутність законного рішення профспілкового органу, на яке є посилання в наказі №139 від 03.11.2018, що свідчить про порушення відповідачем вимог ч.1 ст.43 КЗпП України.

Незаконність звільнення позивача підтверджується відсутністю подання завідувача ВРРД, як це передбачено п.1.2 посадової інструкції. В наказі про звільнення причина звільнення сформульована без обов`язкової ознаки, що виражена словосполученням «без поважних причин».

Матеріали справи не містять доказів, що діями позивача була заподіяна шкода, або його дії могли призвести до тяжких наслідків.

Рішенням суду першої інстанції не спростовано докази позивача, якими він доводив відсутність в його діях ознак дисциплінарних проступків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Центрального госпіталю МВС України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Свої доводи мотивує тим, що на підставі доповідної записки завідувача відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики від 12 жовтня 2018 року було проведено службове розслідування. Встановлено, що лікар ОСОБА_1 , який чергував в період з 24 по 30 вересня 2018 року, про що був проінформований особисто, відмовився приїжджати до госпіталю і проводити КТ-дослідження, мотивуючи це тим, що не володіє цим методом дослідження.

Разом з тим, відповідно до відповіді Національної медичної академії післядипломної освіти ім. П. Л. Шупика, до спеціалізації з рентгенології входить розділ з вивченням методики МРТ та КТ-досліджень, що дає право лікарю-рентгенологу застосовувати отримані знання на практиці без додаткового проходження циклу тематичного удосконалення.

У позивача намагались отримати пояснення, однак останній 19 жовтня 2018 року склав заяву у довільній форм, яка була долучена до матеріалів службового розслідування та врахована при вжитті заходів дисциплінарного стягнення.

Крім цього, 03.11.2018 о 1:30 до приймального відділення госпіталю поступили хворі, які потребували термінової МРТ та КТ- дослідження. За викликом чергового лікаря приймального відділення прибув черговий лікар-рентгенолог ОСОБА_1 та рентгенлаборант ОСОБА_3 , однак з невідомих причин позивач дослідження самостійно не робив, а викликав лікаря-рентгенолога ОСОБА_2 , яка виконала всю роботу замість нього, що підтверджується записами в журналі та історії хвороби пацієнтки ОСОБА_6 та не заперечувалося самим позивачем під час розгляду справи в суді. ОСОБА_1 ввів в оману та навмисно, безпідставно викликав лікаря-рентгенолога ОСОБА_2 всупереч своїм посадовим обов`язкам.

28.11.2018 позивач був присутній на засіданні профспілкового комітету, але відмовився ставити свій підпис про ознайомлення з протоколом №16. Питання, пов`язані з процедурою розгляду профспілковим комітетом подання на звільнення ОСОБА_1 , не належать до компетенції відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на той факт, що голова профспілки ОСОБА_7 не була об`єктивною та неупередженою при розгляді подання, спростовується тим, що 28 листопада 2018 на засіданні профкому були присутні 11 чоловік, які подання про звільнення підтримали.

Відповідно до Положення про Центральний госпіталь МВС України, затвердженого наказом МВС України від 22.08.2018 №696, укладання та розірвання трудового договору належить до компетенції начальника госпіталю.

Вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив справедливе та законне рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Коваль В. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник Центрального госпіталю МВС України - М. Козлова просила відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом начальника Центрального госпіталю МВС України №31 від 24.04.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики на 0,5 ставки по сумісництву з 05 травня 2015.

Наказом №66 від 21.08.2015 ОСОБА_1 звільнено від сумісництва та призначено на вакантну посаду лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики з 01 вересня 2015 року з випробувальним терміном 3 місяці.

Наказом №97 від 09.11.2015, у зв`язку з організаційно-штатними змінами, ОСОБА_1 призначено на посаду лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики.

Наказом №122 від 30.10.2018 ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме невиконання посадової інструкції, нехтування наказами та розпорядженнями, що могли привести до тяжких наслідків і ставили під загрозу життя і здоров`я людини.

Наказом №139 від 03.12.2018 ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням обов`язків, покладених посадовою інструкцією і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності у виді догани та законності звільнення останнього за п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З урахуванням вимог трудового законодавства, у справах, в яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником підприємства (установи, організації) або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до цього працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За змістом зазначеної норми працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року з наступними змінами).

При цьому адміністрація повинна навести конкретні факти невиконання обов`язків, зазначити, коли вони мали місце, коли і які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнень.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень відповідно до ст. 149 КЗпП України передбачає обов`язок адміністрації зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів.

Виходячи із норм чинного законодавства, для розірвання трудового договору за підставою, що міститься у п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, необхідними є такі умови: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення.

Судом першої інстанції було надано оцінку законності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у виді догани.

Так, відповідно до посадової інструкції лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України Піцура В. В., останній зобов`язаний: проводити комп`ютерно-томографічні дослідження хворих при відсутності завідувача ВРРД (п.2.14); в неробочий час за викликом відповідального чергового лікаря по Центральному госпіталю прибути на робоче місце для надання медичної допомоги ( п.2.16).

Судом встановлено, що 29 вересня 2018 року до приймального відділення госпіталю поступив хворий ОСОБА_8 , який потребував термінової КТ-діагностики. Лікар приймального відділення ОСОБА_9 зателефонувала черговому лікарю-рентгенологу ОСОБА_1 і повідомила, що необхідно терміново приїхати в госпіталь і провести КТ-дослідження хворому. При цьому ОСОБА_1 відмовився приїжджати, мотивуючи свою відмову тим, що він не володіє методом КТ-дослідження. Замість нього приїхав та здійснив КТ-дослідження лікар ОСОБА_10

12.10.2018 завідувач ВРРД ОСОБА_11 звернулась до начальника Центрального госпіталю МВС України з доповідною запискою, в якій повідомила про те, що лікар-рентгенолог ОСОБА_1 порушує норми етики і деонтології, ігнорує накази керівництва, проявляє свою некомпетентність як лікар. Під час чергування в період з 24.09.18 по 30.09.18, про що був завчасно проінформований під особистий підпис, останній відмовився приїхати на виклик 29 вересня 2018 року (а.с. 146 т.1).

Відповідно до розпорядження начальника Центрального госпіталю МВС України була створена комісія з перевірки події, що трапилась 29 вересня 2018 року.

30.10.2018 начальником Центрального госпіталю МВС України затверджено перевірку якості надання медичних послуг, якою підтверджено обставини відмови ОСОБА_1 прибути 29 вересня 2018 року до приймального відділення госпіталю для проведення КТ-дослідження (а.с. 42-43 т.1).

Наказом "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 " №122 від 30.10.2018 , за невиконання посадової інструкції, нехтування наказами та розпорядженнями, що могли призвести до тяжких наслідків і ставили під загрозу життя і здоров`я людини, лікарю -рентгенологу ОСОБА_1 оголошено догану (а.с.44-45 т.1).

Дисциплінарне стягнення було застосовано до позивача у строк, встановлений ст.148 КЗпП України, протягом одного місяця з дня виявлення проступку.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в даному конкретному випадку в діях ОСОБА_1 протиправного, винного невиконання своїх посадових обов`язків.

Доводи позивача про те, що він не був обізнаний про те, що в період з 24 по 30 вересня він був черговим лікарем та був зобов`язаний прибути в цей день на роботу, спростовуються графіками чергування лікарів Центрального госпіталю МВС України на дому на вересень 2018 року (а.с.100 -102 т.2) та змістом особистої заяви ОСОБА_1 на ім`я керівника від 19.10.2018 (а.с.156-157 т.1).

Підлягають відхиленню також доводи позивача в тій частині, що без підвищення кваліфікації з окремих розділів відповідної спеціальності, без додаткового проходження циклу тематичного удосконалення з КТ-дослідження та без отримання відповідного посвідчення він не мав допуску на надання медичних послуг вказаним методом, а тому обґрунтовано з поважних причин відмовився 29.09.2018 провести КТ- дослідження хворому ОСОБА_8 .

Вказані доводи спростовуються поясненнями самого позивача в тій частині, що 3.11.2018, під час чергування, він провів КТ-дослідження хворому.

Крім цього, відповідно до п. 2.1.1 Положення про післядипломне навчання лікарів (провізорів), затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я 22.07.1993 №166 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), спеціалізація - набуття лікарем чи провізором однієї з передбачених Номенклатурами лікарських і фармацевтичних спеціальностей, затверджених наказами Міністерства охорони здоров`я України від 09.06.93 р.№130 та від 04.02.1992 р.№24.

Відповідно до п. 2.1.5, 2.1.6 цього Положення особи, які закінчили навчання в інтернатурі та пройшли курси спеціалізації, підлягають атестації на визначення знань та практичних навиків з присвоєнням звання лікаря (провізора) - спеціаліста з конкретної лікарської спеціальності. Атестація проводиться в комісіях, що створюються в інститутах (факультетах) удосконалення лікарів (провізорів), які здійснюють підготовку та перепідготовку лікарських і фармацевтичних кадрів згідно з Положенням про порядок проведення атестації лікарів, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.06.1993 р. N 130, та Положенням про атестацію провізорів, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.02.1992 р. N 24. Лікар (провізор) - спеціаліст одержує сертифікат встановленого зразка на самостійну роботу за фахом. Особи, які пройшли спеціалізацію, повинні працювати за відповідним фахом.

Позивач не заперечував ту обставину, що має сертифікат спеціаліста - лікаря за спеціальністю «Рентгенологія» та 25 січня 2018 року проходив атестацію, за наслідками якої йому присвоєно друга кваліфікаційна категорія зі спеціальності «Рентгенологія».

Вказана обставина також підтверджується наданим відповідачем сертифікатом спеціаліста (лікаря, провізора) №2012 від 08 липня 2015 №2817, відповідно до якого ОСОБА_1 атестувався на визначення знань та практичних навиків в атестаційній комісії при Національній медичній академії післядипломної освіти імені П. Д. Шупіка МОЗ України і наказом від 08 липня 2015 за №2817 йому присвоєно звання лікаря спеціаліста за спеціальністю «Рентгенологія». Сертифікат дійсний до 08 липня 2020 року (а.с. 97 т.2).

Відповідно до посвідчення, виданого ОСОБА_1 , останній 25 січня 2018 проходив атестацію в атестаційній комісії при Управлінні охорони здоров`я та реабілітації МВС України. Наказом від 25.01.2018 №1 йому присвоєна друга кваліфікаційна категорія зі спеціальності «Рентгенологія» (а.с. 99 т.2).

Згідно відповіді на запит відповідача від 05.06.2019, ректор Національної медичної академії післядипломної освіти імені П. Л. Шупика листом від 06.06.2019 повідомив, що до навчального плану та програми спеціалізації з рентгенології тривалістю 5 місяців (780 годин) входить розділ з вивчення методики МРТ та КТ досліджень (74 години), що дає право лікарю-рентгенологу застосовувати отримані знання на практиці без додаткового проходження циклу тематичного удосконалення. Окремої спеціальності з зазначенням методики досліджень не існує (а.с. 96 т.2).

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 28.11.97 №340 затверджено Положення про рентгенодіагностичне відділення, яке входить до складу відділу променевої діагностики або є окремим структурним підрозділом лікувально-профілактичного закладу.

Відповідно до п.1.2 вказаного Положення, відділення об`єднує рентгенодіагностичні кабінети, у тому числі рентгенівської комп`ютерної і магнітно-резонансної томографії, мамографії, флюорографії тощо.

Відділення організуються при наявності у його складі не менш ніж 3 лікарів-рентгенологів і очолюється завідуючим, лікарем-рентгенологом першої або вищої кваліфікаційної категорії ( п.1.3).

Вказані пункти положення регулюють питання організації рентгенодіагностичного відділення та не можуть слугувати підставою для висновку, що надавати послуги методом КТ- дослідження можуть лікарі зі спеціальним видом підготовки, окремо від присвоєння лікарю-рентгенологу кваліфікаційної категорії.

Відповідно до п. 2.1, п.2.14, п.2.16 посадової інструкції лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України Піцура В. В., лікар-рентгенолог зобов`язаний: своєчасно і якісно здійснювати рентгенологічні обстеження хворих у повному обсязі, згідно клінічним показникам; проводити комп`ютерно-томографічні дослідження хворих при відсутності завідувача ВРРД; в неробочий час за викликом відповідального чергового лікаря по Центральному госпіталю необхідно прибути на робоче місце для надання медичної допомоги (а.с. 36-41-т.1).

Отже, до обов`язків лікаря-рентгенолога входить обов`язок проводити КТ- дослідження хворих, а також з`явитись на робоче місце за викликом відповідального чергового лікаря для надання медичної допомоги.

З тексту перевірки якості надання медичних послуг вбачається, що внаслідок відмови лікаря-рентгенолога ОСОБА_1 терміново приїхати в госпіталь 29 вересня 2018 року та провести КТ-дослідження тяжких наслідків для хворого заподіяно не було, оскільки кваліфікована допомога останньому була надана іншим лікарем. Від позивача вимагалось надання пояснень з приводу невиконання ним своїх посадових обов`язків, проте останній лише написав заяву на ім`я начальника госпіталю зі скаргами на погані стосунки з працівниками відділення.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 жовтня 2016 року (справа №6-2801цс15).

З огляду на доведеність порушення працівником трудової дисципліни, не відібрання у нього письмових пояснень з приводу відмови 29 вересня 2018 року приїхати на місце роботи провести КТ-дослідження пацієнту, який потребував термінової діагностики, не може бути підставою для визнання наказу про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді догани незаконним та його скасування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу №122 від 30.10.2018 про оголошення ОСОБА_1 догани, а тому у вказаній частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині доведення роботодавцем правомірності звільнення працівника за п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.12.1992 р. №9 «Про практику розгляду трудових спорів», у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які стали підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Як вбачається зі змісту наказу про звільнення №139 від 03.12.2018, підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення слугувало те, що лікар-рентгенолог ОСОБА_1 під час чергування 03 листопада 2018 року ввів в оману та навмисно і абсолютно безпідставно викликав лікаря-рентгенолога ОСОБА_2 , яка виконала всю роботу замість нього, про що свідчать записи в журналі і історії хвороби. В діях лікаря-рентгенолога ОСОБА_1 вбачаються ознаки неналежного виконання посадових обов`язків, непрофесійність, а також омана співробітників та дії (заява, скарга), які спрямовані на навмисну дискредитацію працівників відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики. ОСОБА_1 намагається вирішити особисті справи та довготривалий конфлікт з працівниками відділення на свою користь (а.с.9 т.1).

Судом встановлено, що 03 листопада 2018 року до приймального відділення госпіталю поступили хворі, які потребували термінового МРТ та КТ-дослідження. Лікар приймального відділення ОСОБА_12 зателефонувала черговому лікарю-рентгенологу ОСОБА_1 і повідомила, що необхідно приїхати в госпіталь і провести МРТ і КТ-дослідження хворих. Також була викликана рентгенолаборант ОСОБА_3 .

Відповідно до доповідної записки лікаря-терапевта приймального відділення ОСОБА_21, для проведення невідкладних консультацій та додаткових обстежень хворим неврологічного відділення ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , за призначенням зав. неврологічним відділенням ОСОБА_14 , згідно графіка чергувань, були викликані лікар-рентгенолог ОСОБА_1 та рентгенлаборант ОСОБА_3 (а.с.160 т.1).

Відповідно до пояснювальної записки ОСОБА_3 від 09.11.2018 , 03.11.2018 її було викликано для проведення ургентного обстеження комп`ютерної томографії пацієнта ОСОБА_13 . Для опису обстеження прибули черговий лікар-рентгенолог ОСОБА_1 та лікар-рентгенолог ОСОБА_2 . Обстеження було описане лікарем-рентгенологом ОСОБА_1 (а.с.162 т.1).

Відповідно до пояснювальної записки старшої медичної сестри ОСОБА_4 від 07.11.2019, вона не є рентгенолаборантом відділення, рентгенолаборант ОСОБА_3 повідомила її вранці 3- го числа, що вона проводила КТ-обстеження тяжко хворому пацієнту (а.с. 159 т.1) .

З даних Перевірки якості надання медичних послуг від 28.11.2018 вбачається, що 03.11.2018 лікарем-терапевтом приймального відділення ОСОБА_12 було викликано рентгенлаборанта ОСОБА_3 для проведення як КТ-дослідження, так і МРТ дослідження (а.с. 48т.1).

Разом з тим, представник відповідача не заперечувала ту обставину, що у рентгенлаборанта ОСОБА_3 був відсутній дозвіл (допуск) на проведення МРТ-дослідження.

З огляду на незабезпечення позивачу рентгенлаборанта для проведення МРТ-дослідження пацієнту ОСОБА_6 , виклик позивачем лікаря ОСОБА_2 в якості рентгенлаборанта, за відсутності на чергуванні інших рентгенлаборантів, які мали допуск до проведення МРТ-дослідження, не може слугувати підставою для висновку, що такий виклик був безпідставний.

Доводи представника відповідача в тій частині, що 03.11.2018 згідно графіку чергування на робочому місці перебувала рентгенлаборант ОСОБА_16 , яка мала допуск для проведення відповідних досліджень, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки про вказану обставину в суді першої інстанції повідомлено не було, а заперечення відповідача ґрунтувались на інших доказах.

Як вбачається з заперечень відповідача на відзив позивача, останній посилався на те, що у відділенні є рентгенлаборанти, які володіють методикою проведення МРТ-обстеження і постійно працюють на цьому апараті: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 (а.с.144 т.1).

Про те, що черговий рентгенлаборант ОСОБА_16 була 03.11.2018 на чергуванні та в обсяг її повноважень входила робота на апараті МРТ, не було зазначено також і у відзиві на апеляційну скаргу. При цьому позивач заперечував проти того, що рентгенлаборант ОСОБА_16 мала допуск для проведення МРТ-дослідження.

Представник відповідача не обґрунтувала наявність виняткового випадку, відповідно до якого про вказану обставину не могло бути повідомлено суду першої інстанції з наданням відповідних доказів на її підтвердження, а тому у відповідності до ч.3 ст. 367 ЦК України такі докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Не підтверджено відповідними доказами також ту обставину, що викликана в якості рентгенлаборанта лікар-рентгенолог ОСОБА_2 виконала 03.11.2018 всю роботу лікаря замість лікаря-ренгенолога ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, протокол магнітно-резонансної томографії пацієнту ОСОБА_6 03.11.2018 підписано лікарем -рентгенологом ОСОБА_1 (а.с. 19 т.1).

Запис в історії хвороби пацієнта ОСОБА_6 також свідчить про те, що МРТ-дослідження було проведено лікарем ОСОБА_1 (а.с. 158 т.1).

Відповідно до пояснювальної записки лікаря-рентгенолога ОСОБА_2 , 03.11.2018 після дзвінка лікаря-рентгенолога ОСОБА_1 , в ургентному порядку, в якості рентгенолаборанта, вона провела МРТ - дослідження пацієнтці ОСОБА_20 , зробила відповідний запис в журналі реєстрації пацієнтів та в історії хвороби, так як зі слів ОСОБА_1 на його дзвінок медична сестра ОСОБА_19 і старша медична сестра ОСОБА_4 не відповіли (а.с. 161 т.1).

Зібрані по справі докази в їх сукупності свідчать про недоведеність обставини порушення позивачем обов`язків, які є складовими трудової функції цього працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Колегія суддів вважає, що застосовуючи до позивача найсуворіший захід дисциплінарного стягнення - звільнення, відповідачем не враховані положення вказаної норми матеріального права, з огляду на відсутність доказів забезпечення позивача рентгенлаборонатом для МРТ-дослідження пацієнта, а також доказів завдання шкоди внаслідок прибуття іншого лікаря за його добровільною згодою в якості рентгенлаборанта, не доведено тяжкість такого проступку, що не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності призначеного дисциплінарного стягнення вчиненому проступку.

Відповідно до ч. 1 ст.233 ЦПК України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч.1 ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як вбачається з матеріалів справи, у визначений законом строк ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, проте неправильно визначив його підвідомчість, що стало наслідком того, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 січня 2019 року у відкритті провадження у справі за його позовом було відмовлено та роз`яснено, що розгляд і вирішення даного спору віднесено до суду цивільної юрисдикції (а.с. 21 т.1).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість поновлення позивачу строку на оскарження наказу про звільнення, який було пропущено ним з поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в частині відмови у визнанні незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що звільнення позивача відбулося за відсутності для цього достатніх підстав, тому визнання наказу про звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновлення його на роботі, є ефективним способом захисту його порушених прав.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, вказана норма матеріального права визначає обов`язок суду прийняти рішення про виплату працівникові, який поновлюється судом на роботі, середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що позивач звільнений з роботи з 3 грудня 2018 р., вказаний день був останнім робочим днем позивача, тому строк вимушеного прогулу необхідно обраховувати з 4 грудня 2018р. по день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі - 18 червня 2020 року.

Отже, строк вимушеного прогулу позивача становить 384 робочих днів.

При розрахунку середнього заробітку колегія суддів виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р., про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Оскільки позивач був звільнений з 3 грудня 2018р., розрахунки середньої заробітної плати колегія суддів проводить виходячи із заробітної плати позивача, нарахованої у листопаді 2018 р. та жовтні 2018р. (а.с.16 т.1).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 424,06 грн (12789,25 +5 869,52 = 18 658,77 : 44 (кількість робочих днів за вказані місяці, зазначені відповідачем у довідці), з 4 грудня 2018р. по 18 червня 2020 р. вимушений прогул становить 384 робочих днів, тому виплаті підлягає 162 839,04 грн.

Вказана сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів, встановлених чинним законодавством України.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для його організації свого життя.

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Встановлено, що позивач був позбавлений можливості певний період працювати, отримувати заробітну плату і це призвело до моральних страждань та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на обставини, за яких відбулося звільнення працівника, ступені моральних страждань позивача внаслідок його незаконного звільнення, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, в сумі 1 000 грн, шляхом стягнення вказаної суми з Центрального госпіталю МВС України.

Позовні вимоги в частині стягнення премії за час вимушеного прогулу не ґрунтуються на встановлених обставинах та вимогах ч.2 ст.235 КЗпП України, а тому не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір лише за подання апеляційної скарги в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З огляду на розмір задоволених позовних вимог, з Центрального госпіталю МВС України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2 487,59 грн та в дохід держави - 2 790,99 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваля Василя Васильовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу №122 від 30.10.2018 про оголошення ОСОБА_1 догани залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Центрального госпіталю МВС України №139 від 03.12.2018 про звільнення з посади лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики ОСОБА_1 за п.3 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України з 4 грудня 2018 року.

Стягнути з Центрального госпіталю МВС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 грудня 2018 року по 18 червня 2020 року в сумі 162 839,04 грн.

Вказана сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів, встановлених чинним законодавством України.

Стягнути з Центрального госпіталю МВС України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Центрального госпіталю МВС України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2 487,59 грн.

Стягнути з Центрального госпіталю МВС України в дохід держави судовий збір в сумі 2 790,99 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2020 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк