Справа № 504/4205/19
Номер провадження 2/504/1273/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2020смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Жовтан П.В.,

за участю секретаря судових засідань - Сокурцової Т.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Доброслав Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб - ОСОБА_3 , Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб - ОСОБА_3 , Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй та її доньці ОСОБА_3 в рівних частках на підставі договору-купівлі продажу від 20.08.2003р. належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстроване належним чином 13.07.2017р., що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач за позовом є колишнім чоловіком позивача. З 2008 року вони з відповідачем однією сім`єю не проживають, а 11.09.2010р. вона розірвала шлюб із ним. Відповідач як член сім`ї власника зареєстрований у спірному будинку. Та обставина, що відповідач з 2008 р. не проживає в будинку підтверджується актом обстеження, складеним депутатом Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області. Вона неодноразово пропонувала відповідачеві знятися з реєстрації, але він заявив, що робити цього не буде. Реєстрація відповідача в будинку створює ним як власникам проблеми з оформленням субсидій по оплаті комунальних послуг, а також перешкоди у користування та розпорядженні своїм майном. Тому позивач просить суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги повністю, пояснивши, що вони зареєстрували шлюб із відповідачем ОСОБА_2 у 1989 році, за період шлюбу на підставі договору-купівлі продажу від 2003 року було придбано спірний житловий будинок за кошти з продажу її квартири в м.Одесі. Вказаний будинок належить нині їй та її доньці ОСОБА_3 в рівних долях. В 2010р. вони із відповідачем розлучилися, спірне господарство не ведуть, він десь мешкає з іншою жінкою на протязі 12 років. Вони із донькою ОСОБА_3 переобладнали житловий будинок, а реєстрація відповідача в будинку створює їм перешкоди. Добровільно знятися з реєстрації він не бажає.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, при цьому пояснив, що будинок АДРЕСА_1 є також його житлом та придбаний в період сумісного шлюбу. Після розірвання шлюбу позивач вигнала його з будинку та він був вимушений піти. Вважає, що не створює позивачці та її доньці перешкоди у користуванні будинком, проте іншого житла в нього немає, перереєструватися нікуди.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача і вважала їх такими, що підлягають задоволенню.

Представник третьої особи Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області до суду не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був сповіщений своєчасно, належним чином, що підтверджено повідомленням з відміткою «Укрпошти» про отримання судової повістки, у зв`язку із чим суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника Сичавської сільської ради.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що у 1989р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Письмових доказів цьому не надано, проте обидві сторони підтверджують вказану обставину.

В період шлюбу було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу ВАМ №182363, виданий 20.08.2003р. приватним нотаріусом Чос О.П. Копію вказаного договору-купівлі продажу сторонами до суду не надано, однак факт існування даного договору підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, довідкою ТОВ «Юридична фірма «БТІ-Сфера Плюс» №65 від 10.07.2017р. та не оспорюється сторонами. Будинок було зареєстровано за ОСОБА_1

11.09.2010р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Після купівлі даного житлового будинку було здійснення переобладнання, житлова площа змінилася, в результаті чого було виготовлено новий технічний паспорт від 10.07.2017р., а також проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по Ѕ частині.

З довідки №745 від 15.10.2019р. вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , колишній чоловік, ІНФОРМАЦІЯ_1 входить до складу сім`ї ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає в будинку АДРЕСА_1 (одночасно відомостей про те, що він зареєстрований у вказаному будинку немає)

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Основними доводами позовної заяви позивач зазначає, що вона та її донька є співвласниками будинку АДРЕСА_1 , а, відповідач без поважних причин не проживає у вказаному будинку понад один рік, а тому є таким, що втратив право користування житлом.

Однак, вказані доводи спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами.

Позивач, зокрема, зазначає, що та обставина, що відповідач з 2008 р. не проживає в будинку підтверджується актом обстеження, складеним депутатом Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, однак вказаний акт обстеження не може бути визнаний судом допустимим доказом, оскільки він не містить печатки відповідної сільської ради, крім того даний акт є явно пошкодженим (його нижня частина відрізана).

Як пояснила позивач, адвокат, яка складала їй позовну заяву, відрізала частину акту, що на думку суду є недопустимим.

Суд вважає доведеним, що сторони у справі з 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 2010 році. Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_1 придбано в період шлюбу.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Після розірвання шлюбу між сторонами розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, суд доходить висновку, що будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач ОСОБА_2 є співвласником вказаного будинку.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що відповідач не втратив право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч.2 ст.405 ЦК України, не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18.

Доводи позивача про те, що відповідач не є власником будинку, не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до статті 60 СК України, спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. При цьому позивачем не надано суду доказів, які б підтвердили, що спірний будинок побудований нею за її власні кошти.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову відповідача від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт незвернення ОСОБА_2 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Крім того, суд враховує і те, що відповідач ОСОБА_2 , не проживає у будинку не з власної волі, а через конфліктні ситуації, які склалися із позивачем.

Згідно ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховуючи, що в задоволенні позову позивачу відмовлено в повному обсязі, судовий збір покладається на позивача.

На підставі наведеного та ст.ст.319, 321, 346, 383, 391 ЦК України, ст.ст.60, 61 СК України керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 241, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб - ОСОБА_3 , Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя Жовтан П. В.