Справа № 280/1385/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Лівочки Л.І.,

при секретарі - Дубчак Н.В.,

за участю: позивача- ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача- ОСОБА_3 , представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Брусилів Житомирської області цивільну справу №280/1385/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання членом сім`ї, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину об`єктів права спільної сумісної власності та їх поділ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання членом сім`ї, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину об`єктів права спільної сумісної власності та їх поділ.

Позовні вимоги обгрунтувала тим, що 30 листопада 1992 року вона переїхала до відповідача ОСОБА_3 на квартиру у м. Коростишів, і з цього часу вони стали проживати спільно та спільно вести господарство. З 1993 року спільною працею та коштами здійснювали в АДРЕСА_1 зведення будинку з прибудовами до нього, в якому в подальшому й проживали. Вона, як член сім`ї відповідача також ввела все домашнє господарство, сплачувала всі комунальні платежі, укладала договори, займалась обробітком земельної ділянки. Між ними не малось ніяких письмових угод, тому вважає, що зведений будинок слід вважати спільною сумісною власністю і кожен з них має право на 1/2 частину .

Внаслідок спільної праці та коштів ними було набуто рухоме майно, а саме: холодильник "Норд" в 2000 році вартістю 1000 грн., газову плиту "Норд" в 2001 році за 1300 грн., телевізор "Соні" в 1996 році за 1100 грн., телевізор "LG" в 2008 році за 2600 грн. , меблеву стінку світло-коричневого кольору за 4500 грн., м`який куточок синього кольору за 1200 грн., м`який куточок сірого кольору 1600 грн., мебель для вітальні за 4500 грн., котел "Вайтлан" за 10000грн., насосну станцію за 3500грн., меблі для ванної кімнати за 2700 грн., а всього на суму 34000 грн.

З 09 грудня 2014 року по 18 жовтня 2016 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі.

Даний спір з відповідачем неможливо вирішити добровільному порядку, тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Просила визнати її членом сім`ї відповідача з листопада 1992 року та визнати об`єктами спільної сумісної власності - будинок АДРЕСА_1 , та визнати за нею 1/2 частину права власності на вказаний будинок та 1/2 частину рухомого майна, а саме - холодильник "Норд" вартістю 1000 грн., газову плиту "Норд" за 1300 грн., котел "Вайтлан" за 10000грн., насосну станцію за 3500грн., та стягнути з відповідача понесений нею судовий збір у розмірі 2173,72 грн.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву в якій він позов не визнав, вказав, що ОСОБА_1 , переїхала до м. Коростишева у листопаді 1992 року з свого постійного місця проживання, працевлаштувалася в місті Коростишеві. 3 цього часу вони почали зустрічатися, враховуючи переїзд на нову роботу та відсутність у неї власного житла, вони після знайомства стали проживати разом, знімали в приватному секторі житло. За місцем попереднього проживання позивачки, у Володар-Волинському районі Житомирської області, залишилися сім`я, неповнолітня донька, 1983 року народження та батьки похилого віку, до яких вона часто від`їздила на вихідні та проводила багато часу з ними, тому їх стосунки не мали постійного характеру.

Твердження позивачки про те, що починаючи з 1993 року вони стали спільною працею та коштами здійснювати зведення будинку за адресою АДРЕСА_1 разом з прибудовами є надуманими та не відповідають дійсності тому, що ще до знайомства з нею згідно рішення виконкому Коростишівської міської Ради народних депутатів №52 від 01.03.1989 року "Про виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво житлового будинку" йому було надано в безстрокове користування земельна ділянка площею 600 м2 для будівництва житлового будинку. Договір про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва будинку на праві приватної власності засвідчений 16.03.1989 року державним нотаріусом.

Згідно даного договору забудовником зазначено , ОСОБА_3 . В той же час, в 1989 році йому було надано дозвіл на виконання робіт по будівництву, що зазначено в генеральному плані, погодженим з районним архітектором та зазначено строк закінчення робіт 1992 рік. Відразу після надання відповідних дозволів ним, з допомогою батьків було розпочато будівництво, що підтверджується документацією на закупівлю з відмітками про отримання будівельних матеріалів, проведення будівельних робіт. В 1992 році було зведено будинок та завершені всі необхідні роботи для введення в експлуатацію будинку. Усі квитанції, накладні, ордера на відпуск будівельних матеріалів та на проведення будівельних робіт датовані роками у період грудень 1988 - вересень 1991, 1992 роки.

Враховуючи, що ним протягом 1989-1992 року були витрачені власні збереження на будівництво - необхідно було заробити кошти для проведення оздоблювальних робіт - він був вимушений поїхати на заробітки, після чого повернувся та продовжував будівельно-оздоблювальні роботи.

Посилання позивачки на те, що починаючи з 1993 року він разом з нею стали спільною працею стали зводити спірний будинок - не відповідає дійсності. Це був складний період, гроші, які були у населення обесцінились і в цей період ніяких будівельних робіт ним - не проводилось.

Після завершення всіх необхідних робіт, він переселився та став проживати в спірному будинку. Проте, в силу збігу складних сімейних обставин, він не зміг зареєструвати право власності одразу після завершення будівництва, що було зроблено ним 14.03.1996 року на підставі акту прийому в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку та годарських прибудов від 15.02.1996 року, заключенням про реєстрацію права власності домоволодіння від 14.03.1996 року.

Позивачка не мала власного житла, стала проживати з ним у відбудованому будинку, проте, спільного бюджету він з нею не мав, вони не вели спільне господарство, будь-яких довленостей між ними, які б встановлювали частку позивачки у праві на власність на будинок не досягалось та письмових угод на майно з позивачкою не укладали, що й підверджує позивачка у своїй позовній заяві. Позивачці було відомо, що єдиним власником будинку є він, жодних претензій на той час, так і пізніше у неї не було і не могло бути, вона продовжувала опікуватись своєю донькою, яка проживала з її батьками, на яких витрачала свої особисті кошти. Оскільки будинок є його особистою власністю, то він на законних підставах володів, користувався самостійно без згоди позивача, оскільки до цього будинку вона не має жодного відношення, коштів на будівництво не надавала.

Пізніше позивачка звернулася до нього з проханням прописати у спірному будинку її рідного брата ОСОБА_5 , на що він надав згоду, на той момент він був повноправним власником, а позивачка пообіцяла, що буде частково сплачувати кошти за користування комунальними послугами - водопостачання, світло, газопостачання та інше. Пізніше в 1996 році ОСОБА_1 з аналогічним проханням звернулася до нього щоб він зареєстрував її в спірному будинку, обґрунтовуючи необхідність мати реєстрацію по місцю роботи, проте це не давало їй права розпоряджатись його майном та мати в будинку будь-яку частку. Враховуючи проживання та користування будинком - вона надавала посильну допомогу у підтриманні будинку в придатному для проживання стані.

Кожен з них мав окремий бюджет та витрачав кошти на власні потреби, позивачка опікувалася батьками похилого віку, донькою та братами. Він не заперечував та надіявся, що вони у майбутньому створять сім`ю та будуть проживати спільно, проте у позивачки завжди були проблеми, які вона не пов`язувала із ним, продовжувала жити своїм життям та своїми проблемами.

Про відсутність сімейних відносин говорить хоча б той факт, що в його будинку на даний час наявні її п`ять фотоальбомів, які вона залишила, проте жодної їх спільної фотографії там немає.

Відповідачем далі зазначено, що на протязі 2000-2015 року ним та позивачкою за особисті кошти кожного купувалося майно, перераховане в позовній заяві. Будь-яких заперечень проти передачі майна, купленого за її кошти він не має.

З вищевикладеного просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Позивачка подала до суду відповідь на відзив, вказавши в ній, що відповідач у відзиві робить лише посилання на договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва будинку на праві особистої власності від 10.03.1989 року, та на акт від 27.03.1989 року про виніс границь земельної ділянки та накладні. Дані обставини ніяким чином не вказують на будівництво будинку в 1992 році, як на те робить посилання відповідач у відзиві. В цій частині відповідач у відзиві не надав жодного конкретного доказу. Надання відповідачем до відзиву накладних, ордерів на відпуск, квитанцій к приходному касовому ордеру не свідчать про забудовника ОСОБА_3 та адресацію будь-яких матеріалів за адресою АДРЕСА_1 . Вважає, вищенаведені накладні, ордера квитанції не є належними доказами, так як вони не стосуються предмета доказування.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив позивача, зазначивши в ньому, що письмові докази, надані ним - накладні, ордера на відпуск, квитанції (датовані у період з грудня 1988 по вересень 1991, 1992 роки) - свідчать про факт планування будівництва та безпосередньо купівлю будівельних матеріалів для індивідуального будівництва будинку на земельній ділянці, наданій йому згідно Рішення виконкому Коростишівської міської Ради народних депутатів №52 від 01.03.1989 року в безстрокове користування на земельній ділянці для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 . Згідно даного договору забудовником зазначено його, ОСОБА_3 . Підтвердити також мету, з якою закуповувалися будматеріали та адресу спрямування даних будівельних матеріалів саме на будівництво будинку, так і сам факт будівництва ним вказаного будинку можуть свідки .

Крім того зазначив, що іншого майна, куди б він міг вивозити чи де б він міг зберігати куплені будівельні матеріали він не має, єдина власність, яка зареєстрована за ним - це домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Вважає, що позивачка не надала допустимих доказів про те, що спірний будинок був збудований за спільні кошти та доказів про спільне проживання, ведення спільного господарства або наявність спільного бюджету. Нею не доведено факту спільної участі та вкладення її особистих коштів у будівництво спірного житлового будинку щодо якого заявлена вимога щодо визнання спільною сумісною власністю.

В суді позивачка та її представник дали пояснення, аналогічні викладеним в позові та в запереченні на відзив, просили визнати позивачку членом сім"ї відповідача та визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , відмовившись від позовних вимог в іншій частині.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові, просили відмовити в задоволенні порзовних вимог.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Коростишівської міської Ради народних депутатів №52 від 01.03.1989 року "Про виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво житлового будинку" ОСОБА_3 було надано в безстрокове користування земельна ділянка площею 600 м2 для будівництва житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 .

Згідно Договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва будинку на праві приватної власності від 10.03.1989 року, засвідченого 16.03.1989 року державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , як забудовнику надано в безстрокове користування земельна ділянка площею 600 м2 для будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.75-76) .

Згідно дозволу архітектора Коростишівського району та дозволу на виконання робіт, ОСОБА_3 було надано дозвіл на земельній ділянці, що розташована по АДРЕСА_1 відведеній Рішенням від 01.03.1989 року №52 будивництво житлового будинку по типовому проекту №184-12-129, та надано дозвіл на виконання робіт по будівництву із зазначенням строку закінчення роботи у 1992 році (а.с.78-79)

З квитанцій до прибуткового касового ордеру, накладних, ордеру №11 на відпуск лісопродукції слідує, що у період грудень 1988 - вересень 1991, 1992 роки ОСОБА_3 за власні кошти купував будівельні матеріалів на проведення будівельних робіт (а.с.80-93).

Акт прийому в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку та годарських прибудов від 15.02.1996 року свідчить, що забудовник ОСОБА_3 , закінчив у 1996 році одноповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 99,9 кв.м. (а.с56).

Заключення про реєстрацію права власності домоволодіння від 14.03.1996 року свідчить, що будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 підлягає регистраціїна праві приватной власності (а.с.57).

З Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна слідує, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №47874 від 07.06.2011 року ОСОБА_3 на підставі рішення від 29 січня 2010 року,1121 Коростишівської міської ради належить земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.182).

З наданого позивачкою свідоцтва про розірвання шлюбу від 01.01.2000 року, вбачається, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ( позивачкою) було розірвано 27.09.1993 року (а.с.197).

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що позивачка є його рідною сестрою і коли він повернувся з армії, це був 1992-1993 рік, то проживав у сестри у м. Коростишеві в спірному будинку, де сестра проживала з відповідачем, та допомагав проводити ремонтні роботи. Коли він там появився ,то будинок вже був збудований, але проводилися внутрішні роботи, стелилася підлога, робилася стеля, ремонт в кімнатах. Пояснив, що його сестра проживала з ОСОБА_3 однією сім"єю як чоловік та дружина.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що знає позивачку з часу переїзду до Коростишева у 1992 році, знає ,що вона проживала з ОСОБА_3 однією сім"єю, але з якого часу конкретно пояснити не могла; знає, що вони робили ремонтні роботи в будинку, де проживали. Їй не відомо чи позивачка з ОСОБА_3 будувала спірний будинок, чи він вже був побудований , але вона знає, що ОСОБА_1 постійно робила якісь ремонтні роботи в будинку, . Свідок ОСОБА_9 суду показала, що є сусідкою ОСОБА_3 , добре знала і його батька, їй відомо,так як це відбувалося на її очах, що спірний будинок будував батько ОСОБА_3 та він сам. Будівництво розпачалось десь у 1989-1990 роках, та десь за два роки закінчили будувати. ОСОБА_1 появилась у даному будинку коли він був уже збудований, десь у 1996 -1998 роках, вже після того, як будинок було збудовано. Коли появилася ОСОБА_1 , то в будинку ще не у всіх кімнатах було закінчено ремонт і вони вже разом його закінчували.

Свідок ОСОБА_11 в суді показав, що будинок АДРЕСА_1 в 1989-1992 роках будував ОСОБА_3 та його батько. Він часто возив туди будівельні матеріали, які купував батько ОСОБА_3 ОСОБА_1 появилась пізніше, коли будинок вже було збудовано. Коли появилась ОСОБА_1 , то в будинку, ще не всі кімнати були готові для проживання .

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Діючим до 01 січня 2004 року Кодексом про шлюб та сім`ю України, майнові права та обов`язки передбачались лише для подружжя.

Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім`ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року не має ніякого правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов`язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб.

Діючий з 01 січня 2004 року Сімейний кодекс України (2003 року, зі змінами та доповненнями) містить норму, що регулює право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Так, за змістом ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу у період після 1 січня 2004 року має правове значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком після 1 січня 2004 року.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори щодо майна осіб, які проживають однією сім`єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила ст.ст. 22,28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК України 1963 року визначалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п 1,2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність»).

Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю (правова позиція Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», викладена в постановах від 25 грудня 2013 року по справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1026цс15).

Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем на підтвердження своїх вимог надані письмові докази: копія трудової книжки, що вона з 1992 року працювала в м. Коростишеві, копія будинкової книги за адресою: АДРЕСА_1 про те, що з 1996 року ОСОБА_3 , вона , її брат ОСОБА_12 зареєстровані за вказаною адресою.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що вона була членом сім"ї ОСОБА_3 з листопада 1992 року, не надано доказів про спільне проживання, ведення спільного господарства або наявність спільного бюджету; що спірний будинок був збудований за спільні кошти, не надано доказів, що підтверджують факт спільної участі та вкладанні її особистих коштів у будівництво спірного будинку.

З урахуванням цього, у суду відсутні підстави вважати, що спірний будинок став об`єктом права спільної сумісної власності , оскільки належних та допустимих доказів для встановлення факту участі позивача працею й коштами у збільшенні такої вартості суду не надано.

Позивачем не надана суду і письмова угода, укладена між нею та відповідачем, якою визначено, що спірне майно є спільною сумісною власністю.

Відповідачем підтверджено документально, що він будував будинок за свої кошти, який був побудований до 1996 році. тобто до часу коли він почав проживати з позивачкою.

Суд вважає, що обгрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за помогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справ судом.

Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10-13,76,81, 141, 259, 263- 265, 352,354 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання членом сім"ї, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину об"єктів права спільної сумісної власності та їх поділ - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Житомирського апеляційного суду безпосередньо або через Брусилівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення, яке складено 27.07.2020 року.

Суддя Л. І. Лівочка