Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року Новотроїцький районний суд

Херсонської області

в складі головуючого судді Тимченко О. В.

секретар судового засідання - Овсяннікова Т.М.

за участю представника позивача адвоката Карпухіна Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Новотроїцьке Херсонської області справу за позовом ОСОБА_1 до ФГ «Бондаренко С.Ф.», третя особа Сиваська селищна рада про визнання права в порядку спадкування за законом

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищеозначеним позовом до ФГ «Бондаренко С.Ф.», третя особа Сиваська селищна рада про визнання права в порядку спадкування за законом, вказуючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Він є спадкоємцем за законом, його мати та дружина померлого - ОСОБА_4 відмовилася від спадщини на його користь.

ОСОБА_3 18.09.1992 року отримав у довічне успадковуване володіння земельну ділянку (земля сільськогосподарського призначення, площа 45.9 га. Херсонська область, Новотроїцький район, Сиваська селищна рада, кадастровий номер: :02:001:0460), згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Новотроїцької районної Ради народних депутатів Новотроїцького району Херсонської області від 18.09.1992 №170, для ведення селянського (фермерського) господарства.

В цьому ж році ОСОБА_3 на базі зазначеної земельної ділянки було створене Фермерське господарство «Бондаренко С.Ф. », на даний момент керівництво яким здійснює ОСОБА_4 . Відповідно до п.8.4. Статуту ФГ «Бондаренко С.Ф.»: Фермерське господарство створене та здійснює використання земельної ділянки площею 45,9 га. в адміністративних межах Сиваської селищної ради Новотроїцького району Херсонської області, згідно державного акту на право довічного успадкованого володіння землею виданого на підставі рішення Новотроїцької районної ради від 18 вересня 1992 р. № 70 та зареєстрованого за №194.

У визначенні законодавством строки він у встановленому законом порядку звернувся до Новотроїцької державної нотаріальної контори Херсонської області із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа №228А/2018 від 10.05.2019 року після смерті ОСОБА_3 , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначену земельну ділянку було відмовлено, у зв`язку з тим, що земельна ділянка надана в користування, не надає права власності користувачу, а тому не успадковується.

У зв`язку з вказаним вище просить визнати за ним право довічного успадкованого володіння на земельну ділянку площею 45,9 га. для ведення селянського (фермерського) господарства на території Херсонська область, Новотроїцький район, Сиваська селищна рада, згідно з державним актом на право довічного успадковуваного володіння, який видано ОСОБА_3 , та який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №194, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0460.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та наполягає на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 надала до суду заяву про визнання позовних вимог та просить слухати справу в її відсутності.

Представник Сиваської селищної ради в особі голови В.М. Батрановського, надав до суду заяву про слухання справи в їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивачав, вивчивши та дослідивши докази, слід прийти до висновку,що позовні вимогипідлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10.05.2019 року а.с.11).

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 13.02.2002 року вбачається що його батьком є ОСОБА_3 (а.с.10).

Відповідно до копії державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею ОСОБА_3 18.09.1992 року отримав у довічне успадковуване володіння земельну ділянку (земля сільськогосподарського призначення, площа 45.9 га. Херсонська область, Новотроїцький район, Сиваська селищна рада, кадастровий номер: :02:001:0460), згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Новотроїцької районної Ради народних депутатів Новотроїцького району Херсонської області від 18.09.1992 №170, для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.13-14).

Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0460, земельна ділянка площею 45,9 га., державної форми власності, для ведення фермерського господарства надана ОСОБА_3 на праві постійного користування (а.с.17-21).

ОСОБА_3 на базі зазначеної земельної ділянки було створене Фермерське господарство « Бондаренко С.Ф. », на даний момент керівництво яким здійснює ОСОБА_4 . Відповідно до п.8.4. Статуту ФГ «Бондаренко С . Ф.»: Фермерське господарство створене та здійснює використання земельної ділянки площею 45,9 га. в адміністративних межах Сиваської селищної ради Новотроїцького району Херсонської області, згідно державного акту на право довічного успадкованого володіння землею виданого на підставі рішення Новотроїцької районної ради від 18 вересня 1992 р. № 70 та зареєстрованого за №194.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України, Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до ст.1223 ЦК України:

1. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

2. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Після смерті ОСОБА_3 із спадкоємців першої черги залишились його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 . ОСОБА_4 відмовилася від спадщини на користь сина ОСОБА_1 .

Постановою державного нотаріуса Шиман Н.Л. від 26.11.2019 року постановлено відмовити ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану на території Сиваської селищної ради Новотроїцького району Херсонської області, у зв`язку з тим, що земельна ділянка надана в користування, не надає права власності користувачу, а тому не успадковується (а.с.12).

Відповідно до ст.6 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття), У довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української PCP для: ведення селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до ст.50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття), Громадянам Української PCP, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Відповідно до ч.І ст.92 чинного ЗК України право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до ч.2 ст.116 ЗК України:

2. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Відповідно до вимог статті 55 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року, у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Земельний кодекс Української РСР передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, надане для ведення сільського (фермерського) господарства - право довічного успадковуваного володіння.

Таким чином, необхідно розрізняти два види права на земельну ділянку: право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння, оскільки останнє має інший правовий режим.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 15-1 ЗК України(тут і далі у чинній редакції, якщо не зазначено інше) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно із статтею 84 ЗК Україниу державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗКУкраїни передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

ОСОБА_3 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексуУРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування.

Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано, таким що успадковане, вказана правова позиція міститься у рішенні №368/54/17 від 20.11.2019 року.

Враховуючи вищевикладене, відсутність заперечень з боку відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,258,263,265,268, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ФГ «Бондаренко С.Ф.», третя особа Сиваська селищна рада про визнання права в порядку спадкування за законом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право довічного успадкованого володіння на земельну ділянку площею 45,9 га. для ведення селянського (фермерського) господарства на території Херсонська область, Новотроїцький район, Сиваська селищна рада, згідно з державним актом на право довічного успадковуваного володіння, який видано ОСОБА_3 , та який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №194, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0460.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду .

Повний текст рішення складений 15.06.2020 року.

Суддя О.В. Тимченко