КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/4484/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/7865/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Дніпровський районний відділ

державної виконавчої служби у місті Києві

Центрального міжрегіонального управління

Міністерства юстиції (м. Київ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року, постановлену під головуванням судді Винниченко Л.М., про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу держаної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,

в с т а н о в и в :

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача у якому просила зняти арешт (обтяження) з транспортного засобу «HYNDAY ELANTRA», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , держаний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , що належить їй на праві власності, накладеного відповідачем в рамках виконавчого провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2020 у відкритті провадження відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на порушення судом норм процесуального права. А саме, судом першої інстанції не враховано, що після закриття виконавчого провадження державним виконавцем не дотримано вимог закону щодо зняття арештів накладених під час вчинення примусових заходів. Вона не може скористатись правом на подання скарги у порядку ст. 477 ЦПК України, оскільки із закриттям виконавчого провадження втратила статус сторони виконавчого провадження (боржника). До того ж, постанова про повернення виконавчого листа стягувачу винесена 30.12.2015, а скарга подається у 10 - денний строк. Стаття 447 ЦПК України у взаємозв`язку із Законом України «Про виконавче провадження» застосовується лише під час виконавчого провадження. Вважає, що судом не вірно застосовано положення ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, а також не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.03.2020 у справі 450/596/18, та правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 658/715/16-ц.

У судове засідання заявник не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у її відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заява не підлягає розгляду в порідку цивільного судочинства, оскільки захист прав та інтересів сторони виконавчого провадження здійснюється шляхом подачі скарги на дії та рішення держаного виконавця в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам та нормам процесуального права.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України « Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З аналізу зазначених норм вбачається, що, якщо майно, на яке накладено арешт в рамкам виконавчого провадження, належить не боржнику, а іншій особі, то ця особи має право звернутися з позовом про зняття арешту з майна (виключення майна з акту опису) з доведенням факту, що саме вона є власником вказаного майна.

ОСОБА_1 у позовній заяві не просить визнати право власності на майно, арешт з якого просить зняти. Навпаки визнає, що у рамках виконавчого провадження вона була боржником та арешт накладено на спірне майно, як на майно боржника.

До позовної заяви додано постанову державного виконавця від 30.12.2015 про повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з тим, що розшук майна боржника, оголошений постановою державного виконавця та доручений працівникам органів внутрішніх справ протягом року виявився безрезультатним та лист Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, у якому державний виконавець вказав,, що не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про зняття арешту майна, та в подальшому такий арешт може бути знятий за рішенням суду на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є відсутність у строк до 10 робочих з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно.

Зміст позовної заяви та доданих до неї документів свідчить про незгоду ОСОБА_1 з діями державного виконавця, а не про оспорення права власності на майно, оскільки право власності ОСОБА_1 на автомобіль «HYNDAY ELANTRA», д.н.з. НОМЕР_2 ніким не оспорюється та остання має документи, які посвідчують її право власності на це майно.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у відкритті позовного провадження, так як реалізація права ОСОБА_1 за захист своїх прав та інтересів щодо непогодження з діями (бездіяльністю) державно виконавця має відбуватися шляхом оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що після закінчення виконавчого провадження, у рамках якого накладено арешт на належний їй автомобіль пройшло більше ніж чотири роки і вона не може скористатись правом на подання скарги на дії державно виконавця, не можна визнати обґрунтованими, оскільки остання сама зверталась до держаного виконавця із заявою про зняття арешту з майна (коштів) боржника, та 01.02.2019 отримала відмову. Проте такі дії державного виконавця не оскаржила.

Оскільки з позовом звернулась особа за захистом прав та інтересів, які на її думку, порушені, при вчиненні виконавчих дій, а саме не скасування арешту при винесенні постанови про повернення виконавчого листа стягувачу та відмови у задоволенні її заяви про зняття арешту від 11.01.2019, доводи апеляційної скарги про те, що після повернення виконавчого листа стягувачу вона втратила статус сторони виконавчого провадження та відповідно і право на оскарження дій державного виконавця не ґрунтуються на вимогах закону.

Не можна визнати обґрунтованим і посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 658/715/16-ц, оскільки у справі, яка була предметом розгляду у Верховному Суді вирішувалося питання за позовом особи, яка не була боржником у виконавчому провадженні та якій належало на праві власності майно, на яке було накладено арешт.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції законна та обґрунтована і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 23.06.2020.

Головуючий Л.Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик