Справа № 555/2072/19
Номер провадження 2/555/55/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року м.Березне

Березнівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Собчука А.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко О.Л.

позивача відповідача ОСОБА_1

представника позивача відповідача, адвоката Рибака Ю.В.

відповідача позивача ОСОБА_2

представника відповідача позивача, адвоката Захарчука М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Березне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач за первісним позовом звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12 грудня 2017 року він позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 37000 (тридцять сім тисяч) грн., які останній зобов"язувався повернути до 30 квітня 2018 року. Однак позичені кошти у зазначений строк не повернув.

На підтвердження укладеного договору позики, ОСОБА_2 надав йому розписку, написану власноручно.

Просить стягнути зі ОСОБА_2 на його користь кошти за борговою розпискою в сумі 37 000 (тридцять сім тисяч) грн. та судові витрати по справі.

Відповідачем ОСОБА_2 було подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог, посилається на те, що йому на праві приватної власності належав автомобіль «Daewoo Lanos TF 69 Y», реєстраційний номер НОМЕР_1 . У 2013 році вказаний автомобіль було продано брату ОСОБА_1 , оформивши довіреність на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом. На момент продажу будь-яких обтяжень або обмежень на автомобіль не існувало.

21 березня 2017 року державним виконавцем Ільчуком А.С., в рамках виконавчого провадження ВП № 34174376, прийнято постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на належне йому майно, а саме автомобіль марки «Daewoo Lanos TF 69 Y» р.н. НОМЕР_1 .

На початку грудня 2017 року ОСОБА_1 повідомив його, що вони не можуть переоформити на себе автомобіль, по причині арешту.

ОСОБА_1 вказав, що для зняття арешту потрібно оплатити суму заборгованості перед ПАТ КБ «Приват Банк», яка становила близько 39 000 грн.

ОСОБА_1 запропонував, що він оплатить борг замість ОСОБА_2 , а він, вказані кошти поверне, з кінцевим терміном до 30 квітня 2018 року.

12 грудня 2017 року у Березнівському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 сплатив заборгованість в сумі 36 255,00 грн., а він ОСОБА_2 написав боргову розписку на суму 37 000,00 грн.

Вказав, що грошових коштів від ОСОБА_1 він не отримував ні готівкою, ні у безготівковій формі.

Вважає, що фактично ОСОБА_1 виконав замість нього боргові зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк», він не заперечую той факт, що у нього виник обов`язок сплатити ОСОБА_1 кошти в сумі 37 000 гривень, однак не як зобов`язання за договором позики.

Додатково вказав, що він частково виконав обов`язок перед ОСОБА_1 та повернув йому приблизно 16 000 грн. (550 дол. США та 3500 грн.).

Крім того, 25 червня 2019 року, ним в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 , було передано станок обапольний з двигуном вартістю 20 000 грн. та станок торцювальний вартістю 10 000 грн.,

про що свідчить власноруч написана розписка ОСОБА_1 .

Вважає, що жодних зобов`язань перед ОСОБА_1 він не має, а тим більше боргових за договором позики. Просить суд визнати договір позики удаваним правочином.

Позивач та представник позивача, адвокат Рибака Ю.В. за первісним позовом, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважають їх законними і обґрунтованими та доведеними, просили суд їх задоволити в повному обсязі, з обставин викладених в позовній заяві та матеріалах справи.

В задоволені позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином просили суд відмовити.

Відповідач та представник відповідача, адвокат Захарчук М.І. заперечував проти задоволення первісного позову в повному обсязі. Вважають, що позов є необґрунтованим, безпідставним та не може бути задоволений. В судовому засіданні вказував, що до позовної заяви не додано жодного належного доказу, що підтверджує фактів викладених в позовній заяві. Вважають, що жодних зобов`язань перед ОСОБА_1 , відповідач не має, а тим більше боргових за договором позики. ОСОБА_1 виконав замість нього боргові зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк».

Просили суд зустрічну позовну заяву задоволити в повному обсязі та визнати договір позики удаваним правочином.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Березнівського районного суду від 08.11.2019р. провадження у справі відкрите, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін на 25.11.2019 року.

В судовому засіданні 25.11.2019 року відповідачем була подана заява про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, яка була судом задоволена.

28.11.2019 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином.

Ухвалою Березнівського районного суду від 03.12.2019р. було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином.

Ухвалою Березнівського районного суду від 22.04.2020р., відповідно до ч.4 ст. 193 ЦПК України, суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 09.06.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду на 15.07.2020 року.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін встановив, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належав автомобіль «Daewoo Lanos TF 69 Y», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У 2013 році вказаний автомобіль було ним реалізовано на користь брата ОСОБА_1 , оформивши довіреність на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом.

21 березня 2017 року державним виконавцем Ільчуком А.С., в рамках виконавчого провадження ВП № 34174376 прийнято постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на автомобіль «Daewoo Lanos TF 69 Y» р.н. НОМЕР_1 .

Для зняття арешту з автомобіля необхідно було сплатити суму заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк», в розмірі 39 000 грн.

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 37000 (тридцять сім тисяч) грн., які останній зобов"язувався повернути до 30 квітня 2018 року.

12 грудня 2017 року у Березнівському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» було сплачено заборгованість в сумі 36 255,00 грн., а ОСОБА_2 написав боргову розписку на суму 37 000,00 грн.

ОСОБА_2 вказував, що грошових коштів від ОСОБА_1 не отримував ні готівкою, ні у безготівковій формі. Останній сплатив 36 255,00 грн. на розрахунковий рахунок ВДВС Березнівського РУЮ.

ОСОБА_2 було сплачено ОСОБА_1 кошти, а саме було повернуто 16 000 грн. (550 дол. США та 3500 грн.).

Крім того, 25 червня 2019 року, ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_1 , останньому було передано станок обапольний з двигуном вартістю 20 000 грн. та станок торцювальний вартістю 10 000 грн., про що свідчить власноруч написана розписка ОСОБА_1 .

Норми права, які застосував суд.

Згідно з ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Стаття 1051 ЦК України обумовлює оспорення безгрошовості договору позики у випадку, коли позичальник стверджуватиме, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики /на відміну від договору кредиту/ за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг /тобто із зобов"язанням повернення/ певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов"язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов"язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Мотиви суду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2017 року ОСОБА_2 була написана розписка, з тексту якої вбачається, що він позичив у ОСОБА_1 37000 (тридцять сім тисяч) грн., і зобов`язався повернути гроші в строк до 30 квітня 2018 року /а.с.6/.

Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Стаття 1051 ЦК України обумовлює оспорення безгрошовості договору позики у випадку, коли позичальник стверджуватиме, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків

для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Позивач /за зустрічним позовом/ оспорює договір позики, укладений між ним і ОСОБА_1 12 грудня 2017 року, посилаючись на його безгрошовість. Незважаючи на те, що договір позики, укладений у письмовій формі, належними доказами безгрошовості договору суд визнає показання ОСОБА_2 про те, що гроші він фактично не отримував, оскільки вони були визнані як борг за сплату коштів перед ПАТ КБ «ПриватБанк» і передумовою для скасування арешту із транспортного засобу та закриття виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Із дослідженої в судовому засіданні розписки, вбачається що її зміст є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача.

Сумнівним видається факт передачі грошей ще й і з тих причин, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існували інші правовідносини, які випливали із купівлі-продажу транспортного засобу марки «Daewoo Lanos TF 69 Y», реєстраційний номер НОМЕР_1 , добровільної передачі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 станка обапольного з двигуном та станка торцювального, що самим ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувалося, передачі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 16 000 грн., підтверджує позицію сторони відповідача за первісним позовом, стосовно причини написання спірної розписки.

Суд азначає, що на практиці трапляються випадки, коли боргова розписка видається не за наслідками одержання грошей у позику, а під впливом інших обставин, зокрема, й вище наведених.

Таким чином, суд дійшов висновку, що розписка, надана відповідачем позивачу про нібито наявну певну суму боргу не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являється до договорів позики, а саме: розписка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими.

Оскільки моменту передання грошей судом не встановлено, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики суд уважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв"язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в позові слід відмовити.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином, то в задоволені позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як роз`яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів про те, що саме на момент вчинення правочину - 12.12.2017 р. було приховано інший правочин або намагання вчинення такого правочину.

Крім того, позивачем не вказано, який саме правочин було приховано сторонами.

Отже, ОСОБА_2 належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав.

Судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачами при подані позовів, розподілу не підлягає та повністю покладається на них.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 258,259,263,264,265,268,272,273,352,354,355 ЦПК України, суд,-,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

В задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Березнівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину процесуальні строки розгляду апеляційної скарги продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення виготовлений та оголошений 28.07.2020 р., о 12:00 год.

Суддя А.Ю. Собчук