Дата документу 15.06.2020 Справа № 328/1633/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 328/1633/18 Головуючий у 1-й інстанції: Новікова Н.В.
Провадження №22-ц/807/1271/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Бєлка В.Ю., Маловічко С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та суми індексації аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та суми індексації аліментів.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23 серпня 2008 року по 23 листопада 2010 року, який розірвано рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 10 листопада 2010 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 10 вересня 2009 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 150 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 22 липня 2009 року до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 серпня 2019 року змінено рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 06 березня 2019 року та визначено зменшений розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем у добровільному порядку рішення суду за ним утворилась заборгованячсть по виплаті аліментів на утримання дитини у розмірі 8748.40 грн.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про уточнення позовних вимог у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 станом на 18 січня 2019 року погасив заборгованість по аліментам, однак погашення цієї заборгованості відбулося лише 04 січня 2019 року, а станом на 01 січня 2019 року загальна заборгованість ОСОБА_1 за аліментами за період з 22 липня 2009 року по 01 січня 2019 року становить 3648.30 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 18 січня 2019 року за № 2318. Оскільки відповідач допустив винекнення у нього заборгованості зі сплати аліментів позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 22 липня 2009 року по 01 січня 2019 року в розмірі 4 699, 29 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму індексації аліментів за період з 22 липня 2009 року по 01 січня 2019 року в розмірі 46, 05 грн.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 14 січня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та суми індексації аліментів - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 22 липня 2009 року до 01 січня 2019 року у сумі 4 699 гривень 29 копійок

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 індексацію аліментів за період з 22 липня 2009 року до 01 січня 2019 року у сумі 46 гривень 05 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 704 гривні 80 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) в сумі 1453, 50 грн., а в іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначені розміру пені суд першої інстанції взяв до уваги наданий Бердянським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 18 січня 2019 року № 2318, проте, дані зазначені в розрахунку не відповідають дійсності, оскільки відповідачем вчасно сплачувалися аліменти, але квитанції не передавались до державної виконавчої служби, а були передані після проведення розрахунку заборгованості, тому державний виконавець мавби провести перерахунок заборгованості по аліментах, але цього зроблено не було.Отже, розрахунок заборгованості з аліментів від 18 січня 2019 року не відповідає фактичним обставинам справи. Максимальна сума пені, що може бути стягнута з відповідача становить 1453.50 грн.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2020 року це 210 200,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102 грн (2102 грн. х 100 = 210 200,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 11 119.15 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю аба частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та суми індексації аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежним чином виконував рішення суду про стягнення аліментів, станом на 01 січня 2019 року має заборнгованість зі сплати аліментів в розмірі 3648.30 грн , а тому на підставі статті 196 СК України з нього на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня) у розмірі 4699.29 грн.Крім того, враховуючи те, що за весь час сплати аліментів індексація не проводилася, то є підстави для стягнення індексації аліментів у розмірі 46,05 гривень.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 виданого Таврійською сільською радою Токмацького району Запорізької області 23 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний атковий запис №26. (т.1 а.с.8).

Відповідно до Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 виданого Таврійською сільською радою Токмацького району Запорізької області, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис №10. (т.1 а.с. 7).

Відповідно до рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 10 вересня 2009 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 150 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 22 липня 2009 року.(т.1 а.с. 10).

Відповідно до заочного рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 10 листопада 2010 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб зареєстрований 23 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.(т.1 а.с. 9).

Відповідно до розрахунку заборгованості боржника по аліментах Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Запорізькій області від 14 травня 2018 року №19755 внаслідок неналежного виконання відповідачем у добровільному порядку рішення суду за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів на утримання дитини станом на 01 травня 2018 року у розмірі 8 748,40 гривень.

Згідно з розрахунком заборгованості боржника по аліментах Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 18 січня 2019 року №2318, матеріалів виконавчого провадження №15500750, доданих до матеріалів виконавчого провадження боржником копії квитанції про сплату аліментів станом на 01 січня 2019 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 по аліментам становила 3 648,30 гривень. Станом на 18 січня 2019 року заборгованість відсутня ( а.с. 179-180 т. 1).

Факт сплати відповідачем заборгованості по аліментам 04 січня 2019 року у сумі 3 648,30 підтверджується також фіскальними чеками від 04 січня 2019 року.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України).

Згідно з частиною першою статті 196 СК України (в редакції до 07 липня 2017 року) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Згідно абзацу першого частини першої статті 196 СК України (в редакції із 07 липня 2017 року) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі№ 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини за рішенням суду, виникла заборгованість по сплаті аліментів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 пені, передбаченої статтею 196 СК України.

Здійснюючи розрахунок розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню, суд першої інстанції вірно врахував висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що, незважаючи на те, що станом на момент розгляду справи заборгованість зі сплати аліментів відсутня, проте відповідачем допущено прострочення зі сплати аліментів у певні періоди, і це є підставою для нарахування і стягнення з відповідача суми пені із наведенням відповідного розрахунку, помилковість обрахунку якого стороною заявником не доводиться.

Водночас, за правилами ч.1 ст.196 СК України (в редакції із 07 липня 2017 року) розмір пені не може перевищувати 100 % розміру заборгованості.

Згідно розрахунку заборгованості Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного терторіального управління юстиції у Запорізькій області від 18 січня 2019 року № 2318 заборгованість зі сплати аліментів становить 3648.30 грн.

Саме цей розрахунок заборгованості береться до уваги апеляційним судом, оскільки він зроблений з урахуванням доданих боржником квитанцій про сплату аліментів та доданий позивачкою до уточеної позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 також посилається саме на розрахунок заборгованості державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 18 січня 2019 року № 2318 та підтверджує факт заборгованості за аліментами в сумі 3648.30 грн.

Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України не допускається нарахування пені за прострочення аліментів більше ніж 100% від наявної заборгованості зі сплати таких аліментів, а також враховуючи, що станом на 01 січня 2019 року заборгованість зі сплати аліментів становить 3648,30 грн., тобто вказана сума менша ніж нарахована пеня у розмірі 4699,29 гривень, стягненню підлягає пеня, розмір якої необхідно обмежити сумою основного боргу в розмірі 3648.30 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника щодо невідповідності розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого державним виконавцем, нормам законодавства України, з огляду на те, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом (частина четверта статті 195 СК України).

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду визначений у статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) та статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закону № 1404-VIII).

У частині третій та дев`ятій статті 74 Закону № 606-XIV та частині третій та восьмі статті 71 Закону № 1404-VIII передбачено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відомості про визнання судом незаконними дій та рішень державного виконавця, щодо визначення розміру заборгованості , в матеріалах справи відтуні.

Ставити під сумнів належність та допустимість вищезазначеного розрахунку заборгованості у суду підстави відсутні, оскільки заборгованість зі сплати аліментів була нарахована державним виконавцем згідно зі ст.71 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідач не спростував розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 18 січня 2019 року належними й допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ніколи не ухилявся від утримання дитини та регулярно сплачував аліменти не заслуговує на увагу, оскільки фіксальні чеки від 04 січня 2019 року, які були надані відповідачем суду, лише підтверджують той факт, що відповідач з моменту призначення аліментів сплачував їх нерегулярно, та лише 04 січня 2019 року погасив заборгованість у повному розмірі, тоді як пеня за прострочення сплати аліментів стягується за період з липня 2009 року по грудень 2018 року.

Наведені в апеляційній скарзі твердження, що затримки в отриманні позивачкою аліментів відбулися не з вини відповідача та те, що аліменти ним сплачувалися стабільно не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не підтвердженні відповідними беззаперечними доказами.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року №3, на платника аліментів не можна покладати передбачену ч.1 ст. 196 СК України відповідальність, якщо заборгованість виникла з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Тобто відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає у всіх випадках, крім тих, коли існують об`єктивні причини (несвоєчасна виплата заробітної плати, затримка або неправильний перерахунок аліментів).

Водночас, належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що неслата аліментів виникла з незалежних від відповідача причин, останній суду не надав.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 пені за несвоєчасну сплату аліментів, проте не врахував положення ст. 196 СК України і помилково стягнув пеню в більшому розмірі, ніж розмір заборгованості за аліментами, тому стягненню підлягає пеня, розмір якої необхідно обмежити сумою основного боргу, а саме в сумі 3648, 30 грн.

Відповідно до ч.2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону.

Порядок проведення індексації визначений Законом України від 03.07.1991 №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон №1282-XII) та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок №1078).

Статтею 1 Закону №1282-XII визначено, що індексацією грошових доходів населення є встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Пунктом 10-4 Порядку №1078 передбачено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється з місяця, в якому призначено аліменти.

Сума індексації визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на розмір приросту індексу споживчих цін, поділений на 100%.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 надала суду розрахунок заборгованості по аліментам з урахуванням індексації з урахуванням положень Закону України від 24 лютого 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в ч.1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» величину «101» замінено величиною «103». З огляду на це індексація аліментів визначених судом у твердій грошовій сумі проводиться лише коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації з показником 101% до 24 грудня 2015 року та з 24 грудня 2015 року така індексація проводиться в разі перевищення 103%.

Колегія суддів погоджується з даним розрахунком, оскільки він здійснений з врахуванням вимог закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду обгрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропрорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 1057.20 грн ( а.с. 209 т. 2).

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, та враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, тому частину судового збору, понесеного ОСОБА_1 в розмірі 351.26 грн (3694.35х1057.20:11119) за подання апеляційної скарги слід компенсувати йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII "Прикінцевих положень" вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14 січня 2020 рокуу цій справі в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у сумі 4699.29 грн змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 22 липня 2009 року до 01 січня 2019 року у сумі 3 648,30 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 351.26 грн компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.

Головуючий, суддя доповідач СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Бєлка В.Ю. Маловічко С.В.