КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року

м. Київ

справа №369/1757/18

провадження №22-ц/824/409/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Стрижеуса А.М., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі - Комунальне підприємство «Ритуал» Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, Державне підприємство «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , до якої приєдналася позивач ОСОБА_1 , відповідача Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2019 року у складі судді Пінкевич Н.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Ритуал» Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд» про встановлення обмеження використання земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року представники позивачів звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому просили установити обмеженнякористування земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:5042, загальною площею 10,2293 га за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони використання цієї земельної ділянки для організації поховань і інших суміжних послуг.

У мотивування вимог посилалися на те, що 18 травня 2011 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки набула право власності на земельну ділянку для будівництва кадастровий номер: :01:003:0079, загальною площею 0,1195 га, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , що 30 червня 2016 року на підставі рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області серія та номер 2/13 ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :05:001:5001, загальною площею 0,1288 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначали, що відповідно до рішення VIII сесії VIIскликання Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №12 від 14 липня 2016 року «Про передачу у постійне безоплатне користування земельної ділянки спеціалізованому комунальному підприємству «Ритуал» передано у постійне безоплатне користування земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:5042, загальною площею 10,2293 га спеціалізованому КП «Ритуал». Метою передачі земельної ділянки у постійне користування відповідачу є розміщення на ній кладовища, що підтверджується листом Тарасівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 жовтня 2016 року №615.

Посилалися на те, що в квітні 2017 року Тарасівською сільською радою Київської області зареєстровано повідомлення про початок підготовчих робіт №КС 61 щодо будівництва сільського кладовища « Пам ' ять » за адресою: АДРЕСА_1 . Замовником будівництва визначена Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області. Вказували, що за період 2017 року Тарасівською сільською радою Київської області укладено ряд договорів та прийнято ряд рішень, спрямованих на будівництво кладовища.

Зазначали, що до 2017 року жодні обмеження або обтяження на суміжні ділянки не накладались і земля передавалась Тарасівською сільською радою Київської області фізичним та юридичним особам у загальному порядку.

Зауважували, що відповідно до Містобудівних та планувальних вимог та обмежень на земельну ділянку від 22 серпня 2017 року, належну ОСОБА_2 , останній заборонено будівництво житла, приміщень для зберігання продуктів та джерела водопостачання в 300 метровій санітарній зоні запроектованого кладовища, яка відповідно до Схеми забудови земельної ділянки поширюється на більшу частину земельної ділянки.

Звертали увагу, що відповідно до Технічного звіту про виконання комплексу топографо-геодезичних робіт по створенню планово-висотного обґрунтування у вигляді базисної лінії у СК-63 за допомогою системи глобального позиціонування GPSдля виконання горизонтальної зйомки М1:1000 відстань від меж кладовища, що будувалось, до ряду земельних ділянок складає відстань меншу 300 метрів, а саме до санітарної зони кладовища входить, зокрема, земельна ділянка :01:003:0079, яка належить ОСОБА_1 .

Указували, що Державною архітектурно-будівельною інспекцією було проведено перевірку будівництва кладовища за результатами якої складено акт, надано приписи від 11 жовтня 2017 року №С-1110/1 та № С-1110/2 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил та складено протоколи про адміністративне правопорушення від 11 жовтня 2017 року №1-Л-3-1110/2 та №1-Л-З-1110/2, винесено постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 23 жовтня 2017 №3-2310/1-10/10-9/2310/06/01 та № 3-2310/1-10/10/10-9/2310/06/01.

Наказом ДАБІ від 27 жовтня 2017 №450 скасовано реєстрацію повідомлення про початок підготовчих робіт №КС 61 на об'єкт будівництва сільського кладовища « Пам 'ять» за адресою: АДРЕСА_1

Уважали, що дії відповідачів щодо будівництва кладовища та наступного введення його в експлуатацію прямо порушують права позивачів, шляхом обмеження їх прав на підставі ст.114 ЗК України, як власників земельних ділянок, права яких виникли раніше ніж права КП «Ритуал» і не були враховані під час початку землевідведення, проектування та будівництва кладовища.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Заборонено КП «РИТУАЛ» на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:5042, цільовим призначенням: 03.12 Для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування під розміщення нового сільського кладовища « Пам 'ять», площею 10,2293 га здійснювати традиційні поховання (закопування в могилі труни з тілом померлого - джерело забруднення) на відстані меншій ніж 300 метрів до житлових будинків, розташованих на земельних ділянках з кадастровими номерами :05:001:5001 та :01:003:0079.

Заборонено КП «РИТУАЛ» на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:5042, цільовим призначенням: 03.12 Для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування під розміщення нового сільського кладовища « Пам 'ять», площею 10,2293 га, здійснювати закопування в могилі урни з прахом померлого на відстані меншій 100 метрів до житлових будинків, розташованих на земельних ділянках з кадастровими номерами :05:001:5001 та :01:003:0079.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, до якої приєдналася позивач ОСОБА_1 та в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що кладовище на спірній земельній ділянці кадастровий номер: :01:003:5042 ще не збудовано та не введено в експлуатацію, а відтак, наявність потенційної можливості реалізації та закріплення санітарно-захисної зони кладовища після введення його в експлуатацію прямо порушить існуючі майнові права землекористувачів, які виникли до набуття КП «РИТУАЛ» права користування земельною ділянкою та до початку будівельних робіт на підставі повідомлення про початок підготовчих робіт №КС 61.

Указує, що суд першої інстанції замість того, щоб взяти до уваги та захистити наявні права позивачів та інших землекористувачів фактично виніс рішення на користь відповідача та забезпечив функціонування об`єкту, який ще не існує, одночасно спираючись на документи, найпізніший з яких був датований ще 2007 роком.

Зазначає, що виходячи з природи Генерального плану села Тарасівка від 1987 року, суд першої інстанції повинен був дослідити та надати оцінку зміні планування територій, що є суміжними з територією, на якій у 1987 році планувалось збудувати кладовище, а не застосовувати документ, якому понад тридцять років без огляду на обставини справи.

Уважає, що суд першої інстанції безпідставно встановив факт відсутності права власності у позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку і збудований на ній житловий будинок.

Також указує, що позивачі обґрунтували звернення до суду нормами земельного права та порушенням своїх прав саме як землекористувачів, однак, суд першої інстанції, надаючи оцінку спірним правовідносинами, виходив з норм будівельного права і оцінював наявність чи відсутність порушених прав позивачів, як власників житлових будинків, розташованих у селі Тарасівка та селі Нове Києво-Святошинського району.

Зазначає, що суд першої інстанції не розглянув справу в межах заявлених вимог, чим порушив норми ч.1 ст.13 ЦПК України, а також не застосував п. б ч. 2 ст. 111 ЗК України та не надав оцінку спірним правовідносинам з правових підстав, заявлених позивачами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, а також скасувати застосовані судом заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду київської області від 22 листопада 2018 року.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не досліджено відсутність порушень прав позивачів з боку відповідачів, а вказана в рішенні підстава задоволення позову суперечить ДСанПіН 2.2.2.028.99, Державним санітарним правилам № 379/1404, ДБН 360-92, ДБН Б.2.2.-12:2018, судовій практиці, ЄСПЛ справа «Дземюк проти України», на яку суд посилається у рішенні, а також фактичним обставинам справи.

Указує, що суд першої інстанції належним чином не встановив тієї обставини, що у позивача ОСОБА_1 відсутнє право власності на житловий будинок або іншу житлову забудову на належній їй земельній ділянці, кадастровий номер :01:003:0079.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що позивачі мали можливість ознайомитись із усіма наявними, відповідно до генерального плану села Тарасівка, обмеженнями та санітарно-захисними зонами до приватизації земельних ділянок.

Посилається на те, що позивач ОСОБА_1 , уважаючи, що її права порушуються відповідачами, мала право протягом трьох років з моменту набуття у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:79, що на її думку відбулось 18 травня 2011 року, звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Однак, своїм правом вчасно не скористалася і звернулася до суду лише 15 лютого 2018 року, що свідчить про пропущення строку позовної давності.

Уважає, що суд першої інстанції не застосував та порушив норми ст. 267 ЦК України, якою передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Від відповідачів КП «Ритуал» Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до суду апеляційної інстанції надійшли відзиви на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , до якої приєдналася позивач ОСОБА_1 , в яких останні просили залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач КП «Ритуал» Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області просив вимоги апеляційної скарги Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області задовольнити.

Від відповідачів КП «Ритуал» Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до суду апеляційної інстанції надійшли відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в яких останні просили відмовити у задоволенні його апеляційної скарги.

У судовому засіданні представники КП «Ритуал» та Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області апеляційну скаргу Тарасівської сільської ради підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі. Проти апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , до якої приєдналась ОСОБА_1 , заперечували.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні свою апеляційну скаргу, до якої приєдналась ОСОБА_1 , підтримали, просили скаргу задовольнити з вищевказаних підстав, апеляційну скаргу Тарасівської сільської ради просили залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_4 просив задовольнити апеляційну скаргу

ОСОБА_2 та ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд» у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд» повідомлений належним чином про призначене судове засідання, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 47 т. 7).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , починаючи з лютого 2020 року, після того, як її представник ОСОБА_5 повідомив Київський апеляційний суд про те, що ним не надається правова допомога громадянці ОСОБА_1 , перестала отримувати поштову кореспонденцію суду (а.с. 148 т. 5). У судове засідання, призначене на 18 лютого 2020 року ОСОБА_1 у черговий раз не з`явилася, причини неявки не повідомила, у зв`язку з чим колегією суддів розгляд справи було відкладено, зроблено відповідне оголошення на сайті суду, а також передано представнику Тарасівської сільської ради судову повістку-повідомлення для вручення ОСОБА_1 (а.с. 234а).

Про судові засідання, призначені на 03 березня 2020 року, 31 березня 2020 року, 16 червня 2020 року судом направлялись судові повістки-повідомлення на єдину відому адресу ОСОБА_1 , зазначену в позовній заяві, розміщено відповідне оголошення на офіційному сайті суду з метою доведення до відома ОСОБА_1 інформації про стан розгляду справи. Окрім того, на аркушах справи 59-72 містяться докази повідомлення, зокрема ОСОБА_1 , про призначене судове засідання. Проте, ОСОБА_1 ігнорує будь-яку інформацію та поштові відправлення, що надходять на її адресу, у судові засідання, в тому числі і те, що призначене на 16 червня 2020 року, не з`явилася.

Виходячи зі змісту статті 272 ЦПК України копії судових рішень надсилаються учасникам справи, зокрема, рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до вимог статті 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

У розпорядженні суду наявна інформація лише щодо адреси ОСОБА_1 : АДРЕСА_5 , яка зазначена особисто позивачем. Будь-які відомості про іншу адресу, на яку би можливо було направити судові повістки, суду не надані.

19 травня 2020 року на останню та єдину відому суду адресу ОСОБА_1 було направлено судову повістку-повідомлення про судове засідання, призначене на 16 червня 2020 року, а отже за обставин, коли ОСОБА_1 не повідомлено суду про зміну місця проживання, а також електронну адресу, можливість сповістити апелянта за допомогою інших засобів зв`язку у суду відсутня, відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України судова повістка вважається доставленою. Окрім того, 19 травня 2020 року судом додатково розміщено на офіційному сайті Судової влади оголошення із зазначенням прізвища, ім`я, по-батькові ОСОБА_1 , дати, часу та місця призначеного на 16 червня 2020 року судового засідання.

Отже, судом здійснено всі можливі та передбачені законом дії, направлені на забезпечення доступу до правосуддя, відкритість інформації про дату, час і місце розгляду справи, повідомлення позивача про судове засідання та стан розгляду її справи, що свідчить про те, що ОСОБА_1 мала всі можливості для отримання інформації про розгляд даної справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Окрім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України»).

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст.ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно.

Процесуальні права - це права, які має суб`єкт цивільних процесуальних правовідносин і які визначають його правові та фактичні можливості у справі. Сторони користуються рівними процесуальними правами. У поєднанні з принципом диспозитивності та змагальності досягається реальна рівність сторін у процесі.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Отже, позивач має цікавитись ходом розгляду справи та результатами судових засідань, використовувати засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (наприклад, розгляд справи в режимі відеоконференції в порядку ст. 212 ЦПК України, у разі неможливості особистої явки до суду).

Таким чином, ОСОБА_1 , приєднавшись у листопаді 2019 року до апеляційної скарги ОСОБА_2 , відкликала у грудні 2019 року довіреність, на підставі якої ОСОБА_5 діяв в її інтересах, перестала отримувати поштову кореспонденцію суду за зазначеною нею адресою, при цьому не повідомила суду про зміну місця свого проживання (перебування), не зазначила альтернативну адресу для листування, електронну пошту або номер телефону, не звернулась із заявою про направлення процесуальних документів у вигляді SMS повідомлення, жодного разу не ознайомилась з матеріалами справи та не з`явилася у жодне судове засідання, не скористалася послугами іншого представника, не повідомила суд про причини своєї неявки. Тобто на протязі всього розгляду справи, який триває з лютого 2018 року, та апеляційного розгляду, який триває з листопада 2019 року, зокрема, позивач ОСОБА_1 не цікавиться ходом розгляду справи та долею апеляційної скарги, до якої приєдналася. Такі дії апелянта свідчать про свідоме ухилення останньої від добросовісного користування своїми процесуальними правами та виконання своїх обов`язків.

Окрім того, ОСОБА_1 з окремою апеляційною скаргою не зверталась, будь-яких своїх доводів та аргументів у заяві не навела, а лише приєдналась до апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 , яка разом з представником присутня у судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів з урахуванням принципу диспозитивності, а також строку розгляду справи в апеляційному суді понад 6 місяців, зважаючи на те, що дана справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення не тільки для позивачів, а й для всіх інших учасників справи, які мають рівні процесуальні права, вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , до якої приєдналася ОСОБА_1 , підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області - задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відстані від межі кладовища традиційного поховання до житлових будинків позивачів є більшою за 300 метрів, що відповідає вимогам п 3.5 розділу 3 Державних санітарних правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України ДСанПіН 2.2.2.028-99». А також з того, що ОСОБА_2 було відомо, могло та мало бути відомо про всі обмеження та інші обставини щодо належної їй земельної ділянки. Доказів, що підтверджували б наявність у власності ОСОБА_1 житлової забудови на відстані меншій 300 метрів до кладовища, зокрема, на території земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0079, до суду не подано. При цьому, Тарасівською сільською радою набуто право власності на земельну ділянку кладовища, кадастровий номер: :01:003:5042 значно раніше, ніж у позивачів виникли майнові претензії щодо даної земельної ділянки.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що Генеральний план розвитку с. Тарасівка було затверджено у 1987 році.

Відповідно до п.3.2. ДСанПіН 2.2.2.028-99 місцезнаходження кладовищної ділянки та її розміри передбачаються генеральним планом розвитку населеного пункту; відведення земельної ділянки під кладовище, проекти улаштування нових кладовищ, розширення і реконструкції діючих підлягають погодженню з місцевими установами державної санітарно-епідеміологічної служби.

Отже, санітарна зона кладовища встановлюється містобудівною документацією (генеральним планом) з дати його погодження.

Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області VIсесії ХХIV скликання від 22 квітня 2003 року відбулося погодження місця розташування сільського кладовища на південній околиці села, за рахунок земель запасу сільської ради 11 га з них/0,8 га під`їзна дорога/.

Висновком №4322 від 12 грудня 2003 року Києво-Святошинською районною санітарно-епідеміологічною станцією погоджено місце розміщення сільського кладовища на південній околиці села Тарасівка.

У листі Відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 25 червня 2018 року №17-05/116, зазначено, що Генеральний план с. Тарасівка від 1987 року розроблено інститутом «УКРНДНТІЗ» в 1986 році. Відповідно до Генерального плану с. Тарасівка, земельна ділянка за кадастровим номером :01:003:5042 розташована на місці запроектованого кладовища.

Відділ містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області листом від 16 жовтня 2018 року №17-05/180 повідомив суд першої інстанції, що санітарна зона кладовища встановлюється Генеральним планом села Тарасівка(а.с. 50 том 2).

У 2005 році ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» було розроблено проект облаштування сільського кладовища. При проектуванні кладовища було запроектовано вхідну зону, зону траурних церемоніалів, площадку для проведення траурних церемоній, зони поховання, яка передбачає традиційні поховання (з санітарно-захисною зоною 300 м) та колумбарію (з захисною зоною не меншою 100 м), адміністративно-господарської зони.

Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ХХI сесії IV скликання від 20 січня 2006 року було схвалено проект нового сільського кладовища на південній околиці села, наданий ТОВ «Ритуальна служба «Пам`ять», та надано новому сільському кладовищу на південній околиці села власне ім`я та адресу: кладовище «Пам`ять», 08161, АДРЕСА_1 .

Після збору матеріалів технічної документації на місце розташування нового сільського кладовища Тарасівська сільська рада рішенням від 20 вересня 2007 року погодила зібрані матеріали та надала згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки під сільське кладовище 11 га, з них 0,8 га - під`їзна дорога на південній околиці села за рахунок земель запасу Тарасівської сільської ради.

26 листопада 2014 року було зареєстровано право власності на земельну ділянку кладовища, кадастровий номер: :01:003:5042, площа 10,2293 га за Тарасівською сільською радою, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, індексний номер 71774899 від 30 жовтня 2016 року.

Відповідно до рішення VIIIсесії VII скликання Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №12 від 14 липня 2016 року «Про передачу у постійне безоплатне користування земельної ділянки спеціалізованому комунальному підприємству «Ритуал»» передано у постійне безоплатне користування земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:5042, загальною площею 10,2293 га спеціалізованому комунальному підприємству «Ритуал».

Метою передачі земельної ділянки у постійне користування комунальному підприємству «Ритуал» є розміщення на ній кладовища, що підтверджується листом Тарасівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 жовтня 2016 року №615.

Вказане рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не скасоване та є чинним.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка є загальнодоступною, за видом основної діяльності відповідач комунальне підприємство «Ритуал» за КВЕД відноситься до осіб, які здійснюють організування поховань і надання суміжних послуг.

У квітні 2017 року Тарасівською сільською радою Київської області зареєстровано повідомлення про початок підготовчих робіт №КС 61 щодо будівництва сільського кладовища « Пам`ять » за адресою: АДРЕСА_1 , замовник - Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області.

ДАБІ було проведено перевірку будівництва кладовища, за результатами якої складено акт, надано приписи від 11 жовтня 2017 року №С-1110/1 та від 11 жовтня 2017 року №С-1110/2 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил та складено протоколи про адміністративне правопорушення від 11 жовтня 2017 року №1-Л-3-1110/2 та №1-Л-З-1110/2, винесено постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 23 жовтня 2017 року №3-2310/1-10/10-9/2310/06/01 та №3-2310/1-10/10/10-9/2310/06/01.

Наказом ДАБІ від 27 жовтня 2017 року №450 скасовано реєстрацію повідомлення про початок підготовчих робіт від 05 квітня 2017 року №КС 61 на об`єкт будівництва «Сільське кладовище «Пам`ять» за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 111 ЗК Україниобтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження.

Законом, прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, договором, рішенням суду можуть бути встановлені такі обмеження у використанні земель:

а) умова розпочати і завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом встановлених строків;

б) заборона на провадження окремих видів діяльності;

в) заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки, ландшафту;

г) умова здійснити будівництво, ремонт або утримання дороги, ділянки дороги;

ґ) умова додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт;

д) умови надавати право полювання, вилову риби, збирання дикорослих рослин на своїй земельній ділянці в установлений час і в установленому порядку;

е) обов'язок щодо утримання та збереження полезахисних лісових смуг.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об`єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об`єктів зобов`язані дотримувати вимог санітарного законодавства.

Планування і забудова населених пунктів, курортів повинна передусім передбачати створення найбільш сприятливих умов для життя, а також для збереження і зміцнення здоров'я громадян.

Положеннями ст. 50 Конституції України унормовано, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про поховання та похоронну справу» державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання впроваджуються в порядку, передбаченому законом, з метою забезпечення безпеки життя та здоров'я людей, тварин, охорони рослин, а також майна та довкілля, створення умов для раціонального використання всіх видів ресурсів.

Державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання складаються з: обов`язкових містобудівних, екологічних вимог та санітарно-гігієнічних норм щодо створення та функціонування кладовищ, крематоріїв, інших місць поховань; технічних умов щодо виготовлення предметів ритуальної належності; необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання померлих і ритуального обслуговування населення; єдиної методики визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку видів ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності.

Розроблення і прийняття державних стандартів у галузі поховання здійснюється в порядку, встановленому законом.

Санітарно-захисні зони для облаштування кладовищ визначаються Державними санітарними правилами та нормами «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» ДСанПіН 2.2.2.028-99, затвердженими постановою Головного державного санітарного лікаря України від 01 липня 1999 року №28.

Державні санітарні правила та норми поширюються на органи та установи житлово-комунального господарства виконавчих комітетів місцевих (селищних) рад народних депутатів, сільвиконкоми, підприємства і організації, що надають ритуальні послуги чи реалізують предмети похоронного призначення на території України.

Відповідно до п.3.5 розділу 3 ДСанПіН 2.2.2.028-99 санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути не меншою 300 м, а від території кладовища для поховання урн після кремації до житлових і громадських будівель та об`єктів, що прирівняні до них, має бути не менше 100 м.

Згідно з п.6.5. Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» ДБН 360-92, затверджених Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року №44, відстані від будинків і меж земельних ділянок установ і підприємств обслуговування треба приймати не менші, ніж ті, що наведені у таблиці 6.2.

У таблиці 6.2. зазначено, що відстань від кладовищ традиційного поховання до стін житлових будинків має становити не менше 300 метрів.

При цьому, аналогічна норма викладена у таблиці 9.1. Державних будівельних норм «Планування і забудова територій ДБН Б.2.2.-12:2018, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23 квітня 2018 року №100 (з набранням чинності яким втратили чинність ДБН 360-92), де вказано, що відстань від стін житлових будинків до кладовищ традиційного поховання має становити не менше 300 метрів.

Зважаючи на функціональне призначення земельної ділянки, яка виділена під кладовище «Пам`ять», та внаслідок прийняття відповідно до закону нормативно-правових актів, згідно ст. 111 ЗК України виникло і обмеження у вигляді 300 метрової санітарно-захисної зони кладовища, в якій заборонено житлову забудову.

Ураховуючи зазначене, обмеження у використанні земельних ділянок у вигляді санітарно-захисної зони кладовища виникли на підставі закону та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, згідно із п. 4 ст. 111 Земельного кодексу України, одночасно із затвердженням генерального плану села Тарасівка у 1987 році та були уточнені із затвердженням проекту облаштування сільського кладовища 20.01.2006. Дані обставини не заперечувались сторонами, а тому у розумінні ст. 82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі вказували на те, що дії відповідачів щодо будівництва кладовища порушують права позивачів шляхом обмеження їх прав на підставі ст.114 ЗК України, як власників земельних ділянок, права яких, на думку позивачів, виникли раніше ніж права КП «Ритуал» і не були враховані під час початку землевідведення, проектування та будівництва кладовища.

Нормами ст. 114 ЗК України визначено, що санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови.

У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.

Правовий режим земель санітарно-захисних зон визначається законодавством України.

З матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2011 року ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Коряковою Н.О. за реєстровим №981 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1195 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 з кадастровим номером: :01:003:0079 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія: ЯЕ №103705 від 15 листопада 2007 року, з відповідною відміткою про перехід права власності.

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 , поширюється дія обмеження у користуванні земельною ділянкою. Вид обмеження - зона надзвичайної екологічної ситуації, дата реєстрації обмеження 27 квітня 2006 року, строк дії обмеження - безстроково.

А відтак, набуваючи у власність земельну ділянку з кадастровим номером: :01:003:0079 на підставі договору купівлі-продажу, позивач ОСОБА_1 повинна була знати про наявність обмеження у користуванні нею.

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:003:0079 також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якого право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 09 серпня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Коряковою Н.О. за реєстровим №981 (а.с. 225 т. 3).

Також згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01 жовтня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :01:003:0079.

Зважаючи на те, що право власності на земельну ділянку та житловий будинок набуто ОСОБА_1 до ухвалення рішення у даній справі, доводи апеляційної скарги Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про те, що у позивача ОСОБА_1 відсутнє право власності на житловий будинок або іншу житлову забудову на належній їй земельній ділянці, кадастровий номер :01:003:0079 є безпідставними.

Згідно матеріалів справи, 30 червня 2016 року на підставі рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області серія та номер: 2/13 ОСОБА_2 була набуто право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :05:001:5001, загальною площею 0,1288 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №63281747 від 12 липня 2016 року.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Судом установлено, що при виділенні Тарасівською сільською радою земельної ділянки ОСОБА_2 на підставі ст. 50 Закону України «Про землеустрій» розроблявся проект відведення земельної ділянки, до складу якого, згідно із абз. 10 ст. 50 вказаного Закону, входили матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування.

Як убачається з Кадастрового плану зовнішніх меж земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_2 , який був внесений до Державного земельного кадастру державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області Король О.І., земельна ділянка, що була надана ОСОБА_2 , мала встановлені обмеження: санітарно-захисна зона навколо об`єкта код 03, які як графічно позначені на схемі земельної ділянки, так і описані в розділі експлікація угідь.

Окрім того, на схемі забудови земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , позначена санітарна зона запроектованого кладовища, яка поширюється на більшу частину земельної ділянки, вказана обставина підтверджується будівельним паспортом № 993 на земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_7 від 2017 року.

При цьому, у вимогах до забудови належної ОСОБА_2 земельної ділянки у п. 8 зазначено інші вимоги: в санітарній зоні запроектованого кладовища будівництво житла, приміщень для зберігання продуктів та джерела водопостачання заборонено.

Вищевикладене свідчить, що ОСОБА_2 виявила бажання, яке було задоволено Тарасівською сільською радою на підставі ст. 118 ЗК України про отримання земельної ділянки з кадастровим номером: :05:001:5001, та останній повинно було бути відомо про всі обмеження та інші обставини щодо належної їй земельної ділянки, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Листом від 22 лютого 2018 року №119 ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд» повідомило про можливість використання земельної ділянки (кадастровий номер :01:003:0079) по АДРЕСА_2 , яка перебуває у власності ОСОБА_1 , та земельної ділянки (кадастровий номер :05:001:5001) по АДРЕСА_7 , яка перебуває у власності ОСОБА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з дотриманням містобудівних, санітарних норм та правил пожежної безпеки України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 побудували на своїх земельних ділянках житлові будинки, тобто використали земельні ділянки за призначенням, а відтак санітарно-захисна зона, яка частково поширюється на ділянки позивачів, не вплинула на використання їх за призначенням: для будівництва житлового будинку і господарських будівель.

При цьому, ОСОБА_2 було збудовано, введено в експлуатацію та зареєстровано право власності на житловий будинок за межами санітарно-захисної зони. ОСОБА_1 також зареєстровано право власності на житловий будинок за межами санітарно-захисної зони, що свідчить про відсутність порушення їх майнових прав збоку третіх осіб, зокрема, Тарасівської сільської ради та КП «Ритуал».

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

За загальним правилом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Обраний спосіб захисту має бути пропорційним порушеному (оспорюваному) праву.

Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм вбачається, що санітарно-захисна зона встановлюється від території кладовища традиційного поховання до стін житлових і громадських будівель і повинна бути не меншою 300 м.

Недотримання визначеної законодавством відстані від кладовища до помешкання особи трактується Європейським Судом з прав людини як втручання у право заявника на повагу до його житла та приватного і сімейного життя.

Так, у рішенні від 04 вересня 2014 року у справі «Дземюк проти України» суд зазначив, що національне законодавство з охорони здоров'я чітко забороняє розміщення кладовища занадто близько до житлових будинків та джерел води.

У вищевказаному рішенні Європейським Судом з прав людини зазначено, що ділянка відведена під кладовище та її розміри мають бути визначені генеральним планом відповідного населеного пункту.

Судом першої інстанції було вірно встановлено про наявність такого Генерального плана в с. Тарасівка,затвердженого ще у 1987 році, в якому передбачено розміщення ділянки, відведеної під кладовище та її розміри.

А відтак, земельна ділянка, на якій розташоване кладовище «Пам`ять» з кадастровим номером :01:003:5042, розташована на місці запроектованого кладовища, відповідно до вказаного Генерального плану, що відповідає нормам чинного законодавства.

З огляду на викладене, і обмеження у використанні земельних ділянок у вигляді санітарно-захисної зони кладовища виникли одночасно із затвердженням Генерального плану с. Тарасівка в 1987 році та в подальшому були уточнені із затвердженням проекту облаштування сільського кладовища.

Окрім того, слід зазначити, що територія земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером: :01:003:5042, з цільовим призначенням: 03.12 Для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування під розміщення нового сільського кладовища «Пам`ять», площею 10,2293 га не є територією, визначеною виключно під традиційні поховання.

Як убачається з матеріалів справи, проектом нового сільського кладовища в с. Тарасівка Києво-Святошинського району, який був розроблений ДП «УкрНДІпроцивільсільбуд» та погоджений і затверджений всіма відповідними інстанціями і рішенням Тарасівської сільської ради від 20січня 2006року, включає в себе зони:

вхідну зону і зону траурних церемоній;

адміністративно - господарську зону, з площею забудови 1236,94 кв.м;

зону традиційних поховань (сектори), площею 8,255 га;

зону колумбарію, площею 3873,28 кв.м із санітарно-захисної зоною в межах ділянки площею 2,075 га.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 Закону України «Про поховання та похоронну справу» для розміщення місця поховання рішенням уповноваженого органу в установленому законом порядку відповідному спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування надається земельна ділянка.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад забезпечують планування та впорядкування території місць поховання згідно з генеральними планами забудови відповідних населених пунктів та іншої містобудівної документації з дотриманням обов`язкових містобудівних, екологічних та санітарно-гігієнічних вимог.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 26 вказаного Закону поховання померлих здійснюється таким шляхом: закопування в могилі труни з тілом померлого, спалювання в крематорії труни з тілом померлого та закопування в могилі чи розміщення в колумбарній ніші урни з прахом померлого, розвіювання праху померлого.

Поховання померлих здійснюється з дотриманням вимог санітарно-епідеміологічного законодавства.

Підпунктом 1.1 п. 1 Порядку утримання кладовищ та іншим місць поховань, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року №193 передбачено, що для розміщення місця поховання спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування відповідно до вимог земельного законодавства та гігієнічних вимог щодо облаштування і утримання кладовищ у населених пунктах України (ДСанПіН 2.2.2.028.99) надається земельна ділянка. Наявність місця поховання передбачається проектом планування та забудови населеного пункту з урахуванням подальшого розширення його території.

Відповідно до п.3.2. ДСанПіН 2.2.2.028.99 місцезнаходження кладовищної ділянки та її розміри передбачаються генеральним планом розвитку населеного пункту; відведення земельної ділянки під кладовище, проекти улаштування нових кладовищ, розширення і реконструкції діючих підлягають погодженню з місцевими установами державної санітарно-епідеміологічної служби.

За правилами п 3.5 розділу 3 Державних санітарних правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України ДСанПіН 2.2.2.028-99» санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути не меншою 300 м.

Вищевказана норма кореспондується з нормою, викладеною в таблиці 9.2. Державних будівельних норм «Планування і забудова територій ДБН Б.2.2.-12:2018, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.04.2018 № 100, де вказано, що відстань саме від стін житлових будинків до кладовищ традиційного поховання має становити не менше 300 метрів.

Пунктом 3.5 розділу 3 Державних санітарних правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України ДСанПіН 2.2.2.028-99» передбачено, що відстань від території кладовища для поховання урн після кремації до житлових і громадських будівель та об`єктів, що прирівнені до них, має бути не меншою 100 м.

Таким чином, ураховуючи вищевказані норми щодо санітарно-захисних зон, безпідставними є твердження позивачів, що санітарно-захисна зона кладовища встановлюється від межі земельних ділянок позивачів до території кладовища, оскільки відстань 300 м має відраховуватись саме від стін житлових будинків до кладовищ традиційного поховання.

Отже, протяжність території кладовища на відстані, яка знаходиться далі ніж 300 метрів від житлових будинків, розташованих на земельних ділянках з кадастровими номерами :05:001:5001 та :01:003:0079, не порушують права позивачів.

У даному випадку, відстані від межі кладовища традиційного поховання до житлових будинків позивачів є більшою за 300 метрів, що відповідає вимогам п 3.5 розділу 3 Державних санітарних правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України ДСанПіН 2.2.2.028-99».

Виходячи з викладеного, право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:5001 та :01:003:0079 та житлові будинки, розташовані на вказаних земельних ділянках, позивачі набули значно пізніше, ніж відповідачі на земельну ділянку сільського кладовища «Пам`ять». При цьому, позивачі були ознайомлені та згодні із наявністю обмеження на свої земельні ділянки у вигляді санітарно-захисної зони кладовища, а ОСОБА_2 , відповідно до Містобудівних та планувальних вимог та обмежень на земельну ділянку від 22.08.2017, заборонено будівництво житла, приміщень для зберігання продуктів та джерела водопостачання в 300 метровій санітарній зоні запроектованого кладовища, яка згідно Схеми забудови земельної ділянки :05:001:5001 поширюється на її більшу частину. Вказане свідчить про те, що обов`язком саме позивачів було дотримання норм санітарно-захисної зони кладовища при побудові житлових будинків.

Отже, з огляду на зазначене, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушення прав позивачів, оскільки в даному випадку відстані від межі кладовища традиційного поховання до житлових будинків позивачів є більшою за 300 метрів, що відповідає вимогам п 3.5 розділу 3 Державних санітарних правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України ДСанПіН 2.2.2.028-99».

Проте, встановивши відсутність порушень прав позивачів відповідачами, суд першої інстанції помилково вважав, що наявні правові підстави для задоволення позову частково та безпідставно заборонив КП «РИТУАЛ» на земельній ділянці кадастровий номер: :01:003:5042 здійснювати традиційні поховання на відстані меншій ніж 300 метрів та здійснювати закопування в могилі урни з прахом померлого на відстані меншій 100 метрів до житлових будинків розташованих на земельних ділянках з кадастровими номерами :05:001:5001 та :01:003:0079, а відтак, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з тим, що судом установлено необґрунтованість позовних вимог, заява Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про застосування строку позовної давності не вирішується.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі мотивували звернення до суду нормами земельного права та порушенням своїх прав саме як землекористувачів, однак, суд першої інстанції, надаючи оцінку спірним правовідносинами, виходив з норм будівельного права і оцінював наявність чи відсутність порушених прав позивачів, як власників житлових будинків розташованих у селі Тарасівка та селі Нове Києво-Святошинського району, колегія суддів відхиляє, оскільки розмір санітарно-захисної зони встановлюється законодавством, яке і було вірно застосовано судом першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не встановив наявність чи відсутність порушеного права позивачів з огляду на будівництво та гіпотетичне введення в експлуатацію кладовища колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки питання щодо введення кладовища в експлуатацію не має правового значення для вирішення даної справи.

Разом з тим, виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у зв`язку з цим дійшов помилкового висновку про задоволення позову частково.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача, до якої приєдналася ОСОБА_1 , підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057,20 грн з кожної.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2018 року задоволено заяву представників позивачів про забезпечення позову.

Заборонено вчиняти дії щодо здійснення поховання на земельній ділянці кадастровий номер: :01:003:5042, площею 10,2293 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального, розташованій за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р., с. Тарасівка.

Відповідно до частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та відмову у задоволенні позову у повному обсязі, наявні всі підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2018 року, а саме, заборону вчиняти дії щодо здійснення поховання на земельній ділянці кадастровий номер :01:003:5042, площею 10,2293 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального, розташованій за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Тарасівка.

Керуючись статтями 158, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , до якої приєдналася позивач ОСОБА_1 , -

задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2019 року у частині заборони комунальному підприємству «РИТУАЛ» на земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:5042, цільовим призначенням: 03.12 Для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування під розміщення нового сільського кладовища «Пам`ять», площею 10,2293 га здійснювати традиційні поховання (закопування в могилі труни з тілом померлого - джерело забруднення) на відстані меншій ніж 300 метрів та закопування в могилі урни з прахом померлого на відстані меншій 100 метрів до житлових будинків, розташованих на земельних ділянках з кадастровими номерами :05:001:5001 та :01:003:0079, - скасувати та відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2018 року, а саме заборону вчиняти дії щодо здійснення поховання на земельній ділянці кадастровий номер :01:003:5042, площею 10,2293 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального, розташованій за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Тарасівка.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «17» червня 2020року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді А.М. Стрижеус

Л.Д. Махлай