Провадження № 2/127/4955/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2020 м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору дарування від 04.11.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С., реєстр за № 3126, ОСОБА_1 надбано право власності на кв. АДРЕСА_1 та складається з однією жилої кімнати та службових приміщень загальною площею 35,5 кв. м. Зазначене підтверджується вищезгаданою копією договору дарування, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 192288331 від 10.12.2019 року.

У зазначеній квартирі крім позивача, з 19.11.2013 року була зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з якою позивач знаходився у фактичні шлюбних стосунках, вели спільне господарство.

Факт реєстрації ОСОБА_2 у належному ОСОБА_1 житловому приміщенні підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕО» № 7128 від 21.11.2019 року.

З моменту реєстрації ОСОБА_2 у належній позивачу квартирі проживала до червня 2014 року. На початку липня 2014 року сторони припинили підтримувати стосунки, і відповідачка покинула квартиру.

Просив суд, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та складається з однієї житлової кімнати та службових приміщень, загальною площею 35, 5 кв.м.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити не заперечував, щодо заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідачки в порядку заочного провадження, оскільки відповідачка не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не подала до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до договору дарування від 04.11.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С., реєстр за № 3126, ОСОБА_1 надбано право власності на кв. АДРЕСА_1 та складається з однією жилої кімнати та службових приміщень загальною площею 35,5 кв. м. Зазначене підтверджується вищезгаданою копією договору дарування, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 192288331 від 10.12.2019 року (а.с.9-10).

У зазначеній квартирі крім позивача, з 19.11.2013 року була зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з якою позивач знаходився у фактичні шлюбних стосунках, вели спільне господарство.

Факт реєстрації ОСОБА_2 у належному ОСОБА_1 житловому приміщенні підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕО» № 7128 від 21.11.2019 року (а.с.11).

З моменту реєстрації ОСОБА_2 у належній позивачу квартирі проживала до червня 2014 року. На початку липня 2014 року сторони припинили підтримувати стосунки, і відповідачка покинула квартиру, що підтверджується актом № 11747 від 27.11.2019 року, затвердженого ТОВ «ЖЕО» (а.с.12).

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло.

Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, відповідачка не проживає в спірній квартирі з 2014 року. Таким чином, відповідачка, будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 чинить перешкоди власнику квартири в користуванні своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

З відповідачки на користь позивача слід стягнути 768,40 грн. витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. 71 ЖК України ст. ст.12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та складається з однієї житлової кімнати та службових приміщень, загальною площею 35, 5 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , 768, 40 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем, шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16.06.2020 року.

Суддя: