ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 червня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2895/19

Головуючий у першій інстанції - Лиманська М. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/724/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2020 року (ухвалене о 16:33, повний текст рішення складено 02 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив:

1) визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 за місцем проживання їх батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) відмінити рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.09.2009 у справі № 2-2759/09р. в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та звільнити його від їх сплати на користь ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дочку - ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу у листопаді 2010 року дочка залишилась проживати з матір`ю, однак остання неналежним чином доглядає дитину, зловживає спиртними напоями, умови проживання дитини незадовільні, дитина потерпає від фізичного та морального насильства і на даний час з матір`ю проживати не хоче. Після чергового побиття дитина була вилучена службою у справах дітей та поміщена до санаторію «Зелений гай» у м. Чернігові.

Заочним рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації та проживання її батька - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні прохання про звільнення від сплати аліментів скасувати та ухвалити нове рішення, яким звільнити його від сплати аліментів, посилаючись на незаконність, безпідставність та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що матеріальний та сімейний стан позивача змінився, оскільки з ним почала проживати його дочка, яку він повністю утримує матеріально та духовно, тобто його витрати виросли вдвічі, що відповідно до ст. 273 СК України є підставою для звільнення від сплати аліментів. Також змінився матеріальний та сімейний стан відповідачки, оскільки з нею дочка не проживає, їй не потрібно утримувати останню, а також у неї збільшився дохід в розмірі щомісячних отримань аліментів, які вона витрачає на себе.

Заявник зазначає, що відповідачка з 17.09.2019 припинила утримувати дитину та не бере участі у її вихованні, дитина втекла від неї 16.09.2019 та була влаштована службою у справах дітей до санаторію «Зелений гай». З грудня 2019 року дочка проживає з позивачем та шість місяців не отримує аліменти, які стягуються з його пенсії на користь відповідачки.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про звільнення його від сплати аліментів на користь ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про звільнення його від сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена позивачем вимога, в якій він просить відмінити рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.09.2009 в частині стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 та звільнити його від їх сплати, не підлягає задоволенню з огляду на неправильно обраний позивачем спосіб захисту цивільного права.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідно до ст. 186 СК України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Виходячи з приписів ст. 432 ЦПК України, у разі наявності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, ОСОБА_2 має право звернутися до Новозаводського районного суду м. Чернігова, як до суду, що видав виконавчий документ, з заявою в порядку, визначеному розділом шостим ЦПК України, яким врегульований порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах.

Однак з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на наступне.

Судом у справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2007 по 17.11.2010, від якого мають спільну дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3-4).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.09.2009 у цивільній справі № 2-2759/09р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.07.2009 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 5-6).

Згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 04.11.2019 № 13049 ОСОБА_2 зареєстрований та проживає разом з матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 9-11).

Згідно довідок № 742 від 04.11.2019 та № 69 від 10.01.2020 ОСОБА_2 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ ГУ ПФУ в Чернігівській області (Чернігівське ОУ ПФУ) і отримує пенсію по інвалідності, загальний розмір якої за період з травня 2019 року по жовтень 2019 року склав 7 236,20 грн. ОСОБА_3 отримує аліменти (відрахування) з пенсії пенсіонера ОСОБА_2 , сума аліментів за період з 01.07.2019 по 10.12.2019 складає 3 842,40 грн. (а.с. 8, 38).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 15.11.2019 ОСОБА_3 зареєстрованою по м. Чернігову та Чернігівській області не значиться (а.с. 13 зворот).

За інформацією Жукотківського старостинського округу Михайло-Коцюбинкої селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 20.12.2019 № 118 ОСОБА_3 дійсно проживає без реєстраційного обліку на території Жукотківського старостинського округу Михайло-Коцюбинкої селищної ради за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 27).

Згідно повідомлення Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 213 від 07.02.2020 родина ОСОБА_3 перебуває на обліку як така, що опинилася у складних життєвих обставинах з 2017 року, дочка ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 перебувала у санаторії «Зелений гай», після чого батько разом з бабусею влаштували дитину до міської школи № 6 та забрали її додому за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 74-75)

Згідно висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 11.02.2020 № 218 орган опіки та піклування Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області вважав за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 разом з батьком. У даному висновку зазначено, що за письмовими поясненнями ОСОБА_3 остання не проти, щоб її донька проживала з батьком та не проти, щоб звільнити ОСОБА_2 від сплати аліментів (а.с. 76-80, 99-105).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).

Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (ст. 154 СК України).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно до частини першої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я якого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

При розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Зі змісту статей 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає їх на дитину.

Зазначений правовий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові 16.05.2018 справа № 439/260/16-ц.

Судом у справі встановлено, що з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання їх спільної дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.09.2009, яке виконується позивачем в примусовому порядку.

На час ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки, остання проживала разом із матір`ю - відповідачкою у справі, перебувала на її утриманні, проте на даний час вона проживає з батьком.

Оскаржуваним рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2020 року визначено місце проживання малолітньої Ковнер ОСОБА_4 за місцем проживання батька ОСОБА_2 , і, як зазначалось вище, в цій частині відповідачкою судове рішення не оскаржене.

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України (аналогічна норма містилася у ч. 4 ст. 223 ЦПК України 2004 року).

Зазначений правовий висновок був висловлений Верховним Судом 04.09.2019 при розгляді справи № 711/8561/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, у даному випадку ефективним способом захисту прав позивача буде припинення стягнення з нього аліментів за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.09.2009 у справі № 2-2759/09р.

Припинення стягнення з ОСОБА_2 аліментів буде відповідати інтересам його малолітньої дочки ОСОБА_4 , з огляду на те, що остання проживає разом з батьком, який, відповідно, здійснює догляд за нею та виховання, і вказані кошти будуть витрачатись на її матеріальне забезпечення, лікування, потреби, догляд тощо.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, правові висновки Верховного Суду та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 про звільнення його від сплати аліментів є обґрунтованим та підлягає задоволенню шляхом припинення стягнення аліментів з останнього на користь ОСОБА_3 за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.09.2009 у справі № 2-2759/09р., у зв`язку з чим, відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, заочне рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про припинення стягнення аліментів підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог та апеляційної скарги, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач за ухвалою апеляційного суду був звільнений від сплати судового збору, з відповідачки на користь держави належить стягнути понесені витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 1 921 грн (768,40 грн +1 152,60 грн).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2020 року в частині вирішення позовних вимог про припинення стягнення аліментів - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів - задовольнити.

Припинити стягнення аліментів за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.09.2009 у справі № 2-2759/09р. з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ) на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнути з ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь держави 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 червня 2020 року.

Головуюча Судді: