Справа №498/1004/19
Провадження по справі №2/498/58/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року Великомихайлівський районний суд Одеської області в складі: головуючої судді - Чернецької Н.С., за участю секретаря судового засідання - Гонтаренко О.В., позивача - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Михайлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом у домоволодінні АДРЕСА_1 .

Свої вимоги, посилаючись на положення ст. 319 ЦК і ст.ст. 71 і 72 ЖК, обґрунтовує тим, що є власником вказаного домоволодіння, в якому відповідач проживав та є зареєстрованим.

Стверджує, що у 2017 році відповідач з`їхав з належного йому будинку та проживає в іншому житлі, проте відмовляється знятися з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю і просить їх задовольнити посилаючись на те, що у відповідача проживає в іншому будинку, але не реєструється у ньому, щоб жінка отримувала допомогу як мати-одиначка. Пояснив, що він сам проживає у батьківському будинку по АДРЕСА_1 , відповідач проживав у його будинку по АДРЕСА_1 , а потім купив собі інший будинок і перейшов до нього жити. Коли відповідач проживав у його будинку, то він не знав, що його дружина вагітна, був один скандал з відповідачем і до будинку він більше не ходив, а викликав туди поліцію, коли відповідач вивіз звідти майно.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали і просять відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що іншого житла у відповідача немає, а його відсутність у зазначеному позивачем житлі викликана поважними причинами, оскільки позивач та його дружина неодноразово виганяли його та членів його сім`ї з будинку, внаслідок чого він був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись домоволодінням позивача.

Розглянувши надані сторонами докази і допитавши свідків, судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 20 січня 2005 року, виданого виконавчим комітетом Полезненської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області на підставі власного рішення № 03 від 20 січня 2005 року, домоволодіння АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності.

На свідоцтві наявна відмітка Великомихайлівського БТІ про реєстрацію 20.01.2005 року вказаного права позивача на підставі свідоцтва у реєстровій книзі під № 15, реєстровий номер 45, сторінка 45.

Згідно свідоцтва про народження відповідача, позивач вказаний його батьком.

У паспорті відповідача наявна відмітка про реєстрацію його місця проживання у домоволодінні АДРЕСА_1 .

У заяві про непроживання громадянина, складеній у м. Одеса «___» жовтня 2019 р. та підписаній жителями АДРЕСА_6 - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6) ОСОБА_5 (АДРЕСА_7), ОСОБА_6 (АДРЕСА_8), вказано, що вони сусіди позивача стверджують, що його син відповідач більше 2-х останніх років за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, в чому вони неодноразово могли пересвідчитись, періодично навідуючи позивача за вищевказаною адресою його домоволодіння. За цей час вони жодного разу не бачили відповідача особисто і не помічали ознак його присутності чи проживання за названою адресою. В кінці акту наявний текст «Підписи гр.гр. _________ посвідчую: Староста підпис ОСОБА_7 , відбиток печатки № 4 Великомихайлівської селищної ради Великомихайлівського району Одеської області.

За довідкою вказаної ради № 458/02-16 від 24.03.2020 року, відповідач ОСОБА_2 проживає без реєстрації у будинку по АДРЕСА_4 .

Допитані у судовому засіданні свідки надали суду наступні пояснення:

ОСОБА_8 , що біля 34 років проживає по сусідству в АДРЕСА_5 і бачила як позивач з першою жінкою і двома синами, включаючи відповідача, проживав у будинку по АДРЕСА_1 , а після їх розлучення там тривалий час ніхто не жив. Потім відповідач самостійно відремонтував цей будинок і став жити у ньому з дружиною, у них народилось двоє дітей. Вона особисто бачила і чула біля 2-3 років тому як позивач сам або з новою дружиною декілька разів приїздили до відповідача і виганяли його з будинку, давали три дні на виселення, викликали працівників поліції. Нова дружина позивача і сама неодноразово з цього питання приїздила до будинку, а вагітна дружина відповідача жалілась їй, що за відсутності відповідача нова дружина позивача приходила виганяти її з будинку.

ОСОБА_9 , що проживає по сусідству в АДРЕСА_5 і бачила як позивач з першою жінкою і дітьми проживав у будинку по АДРЕСА_1 , а після їх розлучення там тривалий час ніхто не жив. Вона особисто бачила і чула біля 2-3 років тому як позивач сам або з новою дружиною декілька разів приїздили до відповідача і вимагали від нього виселитись з будинку.

ОСОБА_10 , що проживає по сусідству в АДРЕСА_5 і у будинку по АДРЕСА_1 біля 3 років тому він виконував ремонтні будівельні роботи на замовлення відповідача, який їх йому повністю оплатив. Відповідач прожив у цьому будинку біля 1,5 роки і вибрався з нього, бо люди говорили, що його з хати вигнав його батько - позивач у справі.

Оцінюючи встановлені обставини та спірні правовідносини між сторонами, суд виходить з наступних положень законодавства.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд вважає, що у позові необхідно відмовити, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин.

Судом відхиляється надана позивачем заява про непроживання громадянина, оскільки на ній не зазначена точна дата її складення, а місце складення вказане як м. Одеса, хоча описуються події у селі Полезне Великомихайлівського району Одеської області; достовірно не встановлені особи, які підписали цю заяву, оскільки посвідчення підписів не містить найменування цих осіб та не відповідає формі посвідчувального напису передбаченому Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Судом приймаються до уваги показання допитаних свідків, які підтвердили те, що причиною відсутності відповідача у домоволодінні позивача є неприязні стосунки з позивачем, який неодноразового вимагав від нього та членів його сім`ї виселитись з домоволодіння, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним будинком.

Позивач не спростував тієї обставини, що іншого житла відповідач не має, а тому задоволення позовних вимог призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 496/2533/16-ц (провадження № 61-20500св18).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст.12, 13, 229, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Відповідно до пп.15.5 п.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Великомихайлівський районний суд Одеської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.С. Чернецька

Повний текст рішення виготовлено 31 липня 2020 року.

Суддя Н.С. Чернецька