Постанова

Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа № 296/8938/16-ц

провадження № 61-43288св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 лютого 2018 року у складі судді Сингаївського О. П. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня

2018 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Павицької Т. М., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

21 жовтня 2016 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 лютого 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 16 500 дол. США на строк до 22 лютого 2026 року включно зі сплатою плаваючої відсоткової ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 6,5 % річних та FIDR (відсоткова ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк у 366 днів, з виплатою відсотків після закінчення строку дії депозитного договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором

від 22 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та

ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Позичальник належним чином свої кредитні зобов`язання не виконав, тому станом на 06 жовтня 2016 року утворилася заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 496,85 дол. США, зі сплати відсотків - 1 606,67 дол. США.

На підставі викладеного ПАТ «ОТП Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 496,85 дол. США, зі сплати відсотків - 1 606,67 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 27 лютого 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 лютого 2006 року станом на 06 жовтня 2016 року, а саме: заборгованість за тілом кредиту 7 496,85 дол. США; заборгованість зі сплати відсотків 1 606,67 дол. США.

Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

ПАТ «ОТП Банк» понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 535,32 грн, а саме по 1 767,66 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконав взяті на себе за кредитними договорами зобов`язання, не здійснив виплату належних до сплати сум кредиту та не сплатив відсотки за користування кредитом, тому виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня

2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що на час укладення кредитного договору законодавство не передбачало заборони банкам видавати споживчі кредити в іноземній валюті, а в АКБ «Райффайзенбанк Україна» була наявна банківська ліцензія на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями. Оскільки кредит правомірно наданий в доларах США та позивач просить стягнути заборгованість у цій валюті, то місцевий суд у резолютивній частині рішення законно зазначив про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором та відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині стягнення з неї як солідарного боржника (поручителя) заборгованості за кредитним договором, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог до боржника

ОСОБА_1 не оскаржуються, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту та вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

13 серпня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 травня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 22 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 16 500 дол. США на строк до 22 лютого 2026 року включно зі сплатою плаваючої відсоткової ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 6,5 % річних та FIDR (відсоткова ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк у 366 днів, з виплатою відсотків після закінчення строку дії депозитного договору).

Відповідно до пункту 4 першої частини кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався повертати тіло кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом згідно з графіком, який є невід`ємною частиною кредитного договору. Згідно з графіком позичальник зобов`язаний повертати кредит щомісячними платежами, а останній платіж здійснити - 22 лютого 2016 року. При цьому щомісячно позичальник мав вносити на повернення тіла кредиту 68,75 дол. США + суму процентів за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором

від 22 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та

ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Апеляційний суд також встановив, що позичальник припинив виконувати належним чином свої обов`язки щодо виплати боргу з січня 2015 року. Так,

у січні 2015 року позичальник вніс на погашення тіла кредиту лише

37,34 дол.США. У лютому, березні та квітні 2015 року на погашення тіла кредиту не було внесено коштів, а у травні 2015 року - 45,55 дол. США.

З червня 2015 року до лютого 2016 року кошти на виконання умов кредитного договору не вносилися. У травні 2016 року за тілом кредиту внесено 57,50 дол. США, у червні 2016 року за тілом кредиту не внесено жодного платежу, у липні 2016 року за тілом кредиту сплачено 7,95 дол. США, у серпні-вересні 2016 року платежі не сплачено, у жовтні 2016 року за тілом кредиту внесено 49,25 дол. США.

Оскільки позичальник належним чином не сплачував чергові платежі за кредитним договором, то ПАТ «ОТП Банк» звернулося до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з досудовими вимогами від 07 жовтня 2016 року, в яких вказувало на необхідність протягом 30 днів з дати відправлення цих вимог сплатити суму кредиту в розмірі 7 493,85 дол. США та відсотки за користування кредитом - 1 606,67 дол. США. Зазначено, що у разі залишення вимоги без виконання, банк використає своє право на стягнення у примусовому порядку суми заборгованості, завданих збитків, а також звернути стягнення на заставлене (передане в іпотеку) майно.

Позичальник належним чином свої кредитні зобов`язання не виконав, тому станом на 06 жовтня 2016 року утворилася заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 496,85 дол. США, зі сплати відсотків - 1 606,67 дол. США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено

у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Справа переглядається у межах доводів касаційної скарги в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу за кредитним договором з поручителя як солідарного боржника.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18)

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові.

У пункті 2 частини першої кредитного договору передбачений кінцевий термін повернення кредиту - 22 лютого 2026 року.

За таких обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про припинення поруки в повному обсязі на час звернення до суду з позовом є безпідставними.

Відповідно до пункту 4 частини першої кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався повертати тіло кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом згідно з графіком, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Графіком повернення кредиту та сплати відсотків передбачено сплату чергових платежів у відповідному розмірі.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців

з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

При цьому, аналіз договору поруки свідчить, що сторони не встановили строк поруки, оскільки умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань боржника за основним договором (пункт 4.1 договору поруки) не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки.

Як встановлено судами, позичальник почав порушувати виконання своїх зобов`язань перед кредитором щодо сплати тіла кредиту з січня 2015 року, а щодо сплати відсотків за кредитування кредитом - з лютого 2015 року, досудову вимогу про сплату коштів направлено 07 жовтня 2016 року, а до суду з цим позовом банк звернувся 21 жовтня 2016 року.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості

з боржника та поручителя солідарно, суд повинен у повному об`ємі дослідити усі обставини справи, зокрема і щодо обставин припинення поруки з урахуванням вимог статей 526, 599 ЦК України.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позичальник з січня 2015 року допускав прострочення сплати тіла кредиту, а з лютого

2015 року - відсотків, що відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є підставою для припинення поруки лише щодо відповідних чергових платежів з урахуванням факту звернення до боржника та поручителя до суду з цим позовом у жовтні 2016 року.

За таких обставин, порука є припиненою частково, тому ОСОБА_2 несе солідарну відповідальність з боржником за борговим зобов`язанням щодо тіла кредиту та відсотків в межах шести місяців до дня звернення до суду з цим позовом.

Згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків за спірний період заборгованість зі сплати відсотків становить 491,25 дол. США. Отже, стягнута судами заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 1 606,67 дол. США підлягає зменшенню до 491,25 дол. США. Разом з тим, заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 496,85 дол. США, з урахуванням вищевикладеного, вірно обрахована судами, тому правильно стягнута з поручителя як солідарного боржника.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що прямої заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно виражене у договорі, у чинному законодавстві немає (постанова від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої

статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження

№ 14-600цс18).

На підставі викладеного колегія суддів вважає за необхідне зменшити стягнення з ОСОБА_2 як солідарного боржника заборгованість зі сплати відсотків у валюті кредитного зобов`язання до 491,25 дол. США за період шість місяців до дня звернення з позовом до поручителя, що відповідає розрахунку заборгованості та графіку повернення кредиту, наданих банком.

У решті вимог банку про стягнення відсотків за користування кредитом до ОСОБА_2 як солідарного поручителя необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до поручителя як солідарного боржника про стягнення відсотків підлягають зміні шляхом зменшення суми відсотків, що підлягають стягненню з 1 606,67 дол. США до 491,25 дол. США.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з поручителя як солідарного боржника заборгованості за тілом кредиту ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Судові рішення в частині стягнення заборгованості з боржника

ОСОБА_1 не оскаржуються, тому відповідно до частини першої

статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції змінено рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , то вказані судові рішення необхідно також змінити в частині розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню

з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» за подання позовної заяви

з 1 767,66 грн до 1 551,08 грн.

Оскільки касаційну скаргу поручителя задоволено частково, а

ОСОБА_2 сплатила за подання касаційної скарги 6 972,38 грн, то

з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 853,30 грн.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, за результатом касаційного перегляду з ОСОБА_2 на користьПАТ «ОТП Банк» необхідно стягнути 696,78 грн судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області

від 08 серпня 2018 року змінити в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати відсотків за кредитним договором та розподілу судових витрат.

Зменшити стягнуту з ОСОБА_2 як солідарного боржника ОСОБА_1 на корить Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість зі сплати відсотків з 1 606,67 дол. США до

491,25 дол. США, у решті позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в частині стягнення відсотків з ОСОБА_2 відмовити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області

від 08 серпня 2018 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 696,78 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик