Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 554/8080/16-ц

провадження № 61-37822св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури в інтересах недієздатної особи ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у міст Полтаві ради, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Гофман Елла Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року у складі судді

Чуванової А. М. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Бондаревської С. М., Дряниці Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури в інтересах недієздатної особи - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у міст Полтаві ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 12 серпня 2016 року до місцевої прокуратури надійшло звернення Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради щодо встановлення факту продажу квартири ОСОБА_1 , який визнаний недієздатним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 29 березня 2007 року, без згоди органу опіки та піклування. Об`єкт житлової нерухомості квартира АДРЕСА_1 , набута у приватну власність ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу від 08 серпня 2016 року.

24 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , в якій він проживав з 1983 року.

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 червня 2016 року між недієздатним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є недійсним, оскільки є таким, що вчинений фізичною особою за межами її цивільної дієздатності та суперечить положенням закону.

Беручи до уваги зволікання протягом тривалого часу опікуна ОСОБА_4 зі зверненням до суду, з метою захисту майнових інтересів підопічного, прокурор у визначеному законом порядку здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 в суді.

Перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури, який діє в інтересах недієздатної особи - ОСОБА_1 просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

від 24 червня 2016 року - недійсним. Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 14 лютого 2017 року замінено прізвище відповідача ОСОБА_2 на ОСОБА_2 .

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 13 липня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Гофман Е. Л.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу і витребовуючи квартиру АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що договір купівлі продажу, укладений 24 червня 2016 року між недієздатним ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , є недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 ЦК України, оскільки відчуження майна проведено особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності. Визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження спірної квартири не потребується. Враховуючи, що правові наслідки недійсності угоди про відчуження майна, укладеної особою, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, з урахуванням положень частини третьої статті 216 ЦК України районний суд застосував передбачені статтею 388 ЦК України особливі умови застосування правових наслідків недійсності угоди про відчуження майна, укладеної особою, яка не мала права відчужувати, про що набувач не знав і не зміг знати, та витребував квартиру із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн, звільнивши її від сплати судового збору як інваліда II групи.

В інші частині рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та частково задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому звільнив ОСОБА_2 від сплати судового збору, оскільки ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи безтерміново, яка згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

09 червня 2018 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили порушення процесуального закону, прийнявши до розгляду позов прокурора, який не є представником сторони, оскільки недієздатний ОСОБА_1 не може бути позивачем у справі. Натомість належним позивачем мав бути або орган опіки, або законний представник недієздатного - його опікун ОСОБА_4 , тоді як він залучений до участі у справі як третя особа, що не заявляє самостійних вимог.

Прокурор не надав суду доказів невиконання законним представником недієздатної особи або відповідним органом опіки та піклування своїх обов`язків, а отже не довів свого права приймати участь у справі.

Посилаються на порушення вимог статей 15, 60 ЦПК України, оскільки справа не є малозначною та повинна розглядатися в порядку загального позовного провадження, а отже представник третьої особи ОСОБА_10, не маючи статусу адвоката, не мав права приймати участь у справі.

Не допитані в якості свідків відповідач ОСОБА_3 та третя особа -

ОСОБА_8 .

Не дотримано вимог статті 105 ЦПК України та помилково не проведено судово-психіатричну експертизу ОСОБА_1 для визначення здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними на час укладення ним правочинів.

Оскільки прокурор ставив питання про визнання угоди недійсною на підставі статті 216 ЦК України, то застосування судом статті 388 ЦК України вказує на вихід за межі позовних вимог. Обраний прокурором спосіб захисту не є належним та відсутня можливість застосування судом одночасно положень статті 216 ЦК України, яка передбачає наслідком визнання недійсності правочину двосторонню реституцію, та статті 388 ЦК України, яка передбачає інший захист права власності.

Доводи інших учасників справи

12 вересня 2018 року Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради через засоби поштового зв?язу подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

14 вересня 2018 року перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури через засоби поштового зв?язу подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року поновлено ОСОБА_3 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року та постанови апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Октябрського районного суду міста Полтави.

05 вересня 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 16 квітня 2020 року № 1123/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-37822св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 29 березня 2007 року визнано недієздатним ОСОБА_1 , встановлено над ним опіку та призначено опікуна - брата

ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Управлінням майном комунальної власності міста ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, 01 червня 2016 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу

Колотіловим О. М. здійснено запис про право власності: 14807962, власник ОСОБА_1

24 червня 2016 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 вказану квартиру, договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л.

28 липня 2016 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л. за реєстраційним № 2970 посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 купив у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_3 .

08 серпня 2016 року ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В. І.

24 вересня 2016 року ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, відповідно до якої кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

В абзацах 1, 2, 3 пункту 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судом, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша стаття 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що спірний договір купівлі-продажу, укладений 24 червня 2016 року між недієздатним ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , є недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 ЦК України, оскільки відчуження майна проведено особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності. Визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження спірної квартири не потребується. А відтак висновок судів про витребування спірного житлового приміщення від останнього набувача, який в розумінні статті 388 ЦК України не є добросовісним, є правильним та відповідає нормам матеріального права.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримано норми матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 27 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська