Головуючий у 1-й інстанції Пантелєєв Д.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Галстяна Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Пантелєєва Д.Г., повний текст рішення складено 22 грудня 2018 року,

у цивільній справі

за позовом Маріупольської місцевої прокуратури № 1

до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, ОСОБА_3

про визнання незаконним рішення, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку державі,

треті особи - Відділ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Мангушському районі Донецької області, Національний природний парк «Меотида», Державне підприємство «Приазовське лісове господарство»,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року Маріупольська місцева прокуратура № 1 звернулася до суду із даним позовом в інтересах держави, уточнивши в подальшому редакцію заявлених вимог (т. 1 а.с. 184-185), посилалася на наступні обставини.

23 лютого 2017 року до прокуратури надійшла інформація з відділу Держгеокадастру в Мангушському районі за наслідками проведеного моніторингу порушень земельного та водного законодавства на території Мангушського району, з якої виявлена протизаконність Генерального плану с. Білосарайська Коса та рішення про його затвердження, з приводу чого внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Мелекінської сільської ради за ч. 2 ст. 367 КК України № 0000010. В ході досудового розслідування, з урахуванням матеріалів перевірки Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 24.05.2017р., встановлено, що посадові особи Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, рішенням сесії сільської ради № 5/32-2021 від 29.12.2009р. затвердили проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що знаходиться в межах прибережної захисної смуги та водоохоронної зони Азовського моря (від 10 до 250 метрів від урізу води), та здійснили її передачу у власність гр. ОСОБА_3 для громадської та житлової забудови за державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 421162 від 13.05.2010р. - з порушенням норм природоохоронного законодавства, а саме ст.ст. 58, 60, 62 Земельного кодексу України та ст.ст. 88-90 Водного кодексу України, з перевищенням повноважень ради щодо земель водного фонду, що не підлягали відчуженню.

Проект землеустрою встановлення розмірів та меж прибережної захисної смуги Мелекінською сільською радою не розроблено та не затверджено. Але відсутність такого проекту та невизначення органами місцевого самоврядування меж прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги законодавчо-обумовленої шириною не менш двох кілометрів від урізу води.

До того ж, за отриманою позивачем інформацією НПП «Меотида» від 14.08.2017р. земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_3 , відноситься до земель під об`єктами природно-заповідного фонду у відповідності до Проекту створення Національного природного парку «Меотида».

Зважаючи на вищеокреслені обставини, позивач просив в остаточній редакції позовних вимог:

- поновити строк звернення до суду із даним позовом, посилаючись на надходження інформації про порушення інтересів держави і відкриття кримінального провадження у лютому 2017 року;

- визнати недійсним та скасувати протизаконне в сфері земельного та водного законодавства рішення Мелекінської сільської ради від 29.12.2009р. № 5/32-2021 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність гр. ОСОБА_3 », за яким відповідачці передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,1га у АДРЕСА_1 , із кадастровим номером :02:000:2656 ;

- визнати недійсним виданий відділом Держкомзему у Першотравневому районі 13.05.2010р. ОСОБА_3 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯИ № 421162 від 13.05.2010р., зареєстрований 14.05.2010р. за № 61 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди;

- зобов`язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку загальною площею 0,10га у АДРЕСА_1 , вартістю 93990грн із кадастровим номером : 02:000:2656 державі;

- відшкодувати понесені по справі судові витрати за рахунок відповідачів.

В ході розгляду справи Мелекінською сільською радою подано заперечення в формі пояснень (т. 1 а.с. 198-204), згідно яких висловлена наступна позиція: рішення сільради від 29.12.2009р. прийнято в межах повноважень відповідача, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту, що відображено в черговому кадастровому плані, кресленні меж землекористування, містобудівному обґрунтуванні ПП ОСОБА_4 , з дотриманням водоохоронних зон; НПП «Меотида» межі земельних ділянок в натуру не виносила і державного акту на право постійного користування землею, куди входить спірна земельна ділянка, не має; акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 116 від 24.05.2017р. не можна приймати до уваги, оскільки документи щодо виділу земельної ділянки у 2010 році ОСОБА_3 не охоплювалися ухвалою суду в межах розслідування по кримінальній справі; на момент прийняття оскаржуваного рішення Мелекінської сільради від 29.12.2009р. проект землеустрою не розроблявся і не встановлювались прибережні водоохоронні зони, через що виділ земельної ділянки ОСОБА_3 не порушувало водне законодавство; підстави для звернення прокурора до суду із даним позовом відсутні; заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України у вигляді відмови у задоволенні позову прокурора, зважаючи на обов`язок прокурорів згідно із п.п. 3.1, 4 Наказу Генерального прокурора від 07.11.2012р. не рідше разу на місяць вивчати законність актів органів місцевого самоврядування, і можливість довідатись про прийняте радою рішення ще в 2009 році.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2018 року позов Маріупольської місцевої прокуратури №1, задоволено.

Поновлено прокурору Маріупольської місцевої прокуратури № 1 право на звернення до суду із даним позовом.

Визнано незаконним та скасовано рішення Мелекінської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області від 29.12.2009р. № 5/32-2021 «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_3 ».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 421162 від 13.05.2010р. виданий відділом Держкомзему у Першотравневому районі на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку 0,1 га у АДРЕСА_1 та зареєстрований 14.05.2010р. за № 61.

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути земельну ділянку загальною площею 0,1 га у АДРЕСА_1 номеру, із кадастровим номером :02:000 :2656 державі.

Стягнуто з Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області на користь прокуратури Донецької області судовий збір у розмірі 2400грн.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь прокуратури Донецької області судовий збір у розмірі 2400грн.

Повернуто прокуратурі Донецької області 1600грн. сплаченого судового збору на користь держави, як надмірно сплачені кошти.

Задовольняючи позов, і поновляючи прокуратурі строк звернення до суду із даним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що про наявність порушення інтересів держави та підстав для здійснення представництва інтересів держави прокуратурі стало відомо 23.02.2017р. після надходження інформації з Мангушського відділу Держгеокадастру про порушення Мелекінською сільською радою Мангушського району Донецької області вимог земельного та водного законодавства, внесення відповідних відомостей до ЄРДР та проведенням слідчих та інших дій, зокрема після встановлення порушень за результатами проведення перевірки уповноваженого на це державою органом, тому встановлений трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку пропущено з поважних причин.

По суті спору суд встановив, що проект землеустрою з визначення розмірів водоохоронної зони у межах с. Б.Коса не розроблявся спеціально уповноваженими органами, не узгоджувався з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і не затверджувався Мелекінською сільською радою, як і не розроблявся і не затверджувався проект землеустрою зі встановлення меж прибережної захисної смуги із пляжною зоною.

Але при ухваленні рішення суд виходив з того, що надана ОСОБА_3 земельна ділянка знаходиться в межах двохкілометрової зони від урізу води прибережної захисної смуги Азовського моря, що визначено законом (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України), та на землях природо-заповідного призначення, через що оспорюване рішення Мелекінської сільської ради Першотравневого району № 5/32-2021 від 29.12.2009р. є незаконним. Така земельна ділянка, що віднесена до земель водного фонду, в силу положень ч. 1 та ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, могла передаватись громадянам лише на умовах оренди, а не у приватну власність співвідповідача.

Оскільки власником спірної земельної ділянки є держава, то розпорядження власністю з боку територіальної громади - Мелекінської сільської ради відбулось поза межами наданих повноважень, а тому рішення про відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_3 є незаконним. Зважаючи, що рішення міської ради про відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_3 підлягає скасуванню, як незаконне, то виданий на його підставі державний акт не є законним і має бути визнаний недійсним.

На підставі відсутності у ОСОБА_3 правових і законних підстав володіння (після скасування рішення ради і державного акту) земельною ділянкою, відсутні підстави збереження цього майна за відповідачкою, що набула право власності на земельну ділянку за вказаними незаконними актами, тобто в розумінні ст. 1212 ЦК України без достатніх правових підстав. Дані обставини тягнуть наслідки у вигляді зобов`язання відповідачки повернути набуту спірну земельну ділянку у власність держави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 239-241), посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що на момент звернення позивача до суду у вересні 2017 року вже змінився власник спірної земельної ділянки, її власником був ОСОБА_5 , що набув цю земельну ділянку у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 04.03.2011р., а на момент ухвалення рішення власником був вже ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2018р., але їх не було залучено до участі у розгляді справи, хоча прийняте рішення стосувалося їх законних прав та інтересів. Дані обставини в силу положень в п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Цим неповно з`ясовані обставини, що стосуються власника землі і неправильно визначено відповідача ОСОБА_3 .

До апеляційної скарги долучено копію договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 29.08.2018р., укладеного між продавцем ОСОБА_5 і набувачем ОСОБА_1 і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на набуту земельну ділянку за ОСОБА_1 , що наразі апелює (т. 1 а.с. 242-243, 245).

Крім того в змісті апеляційної скарги наведено попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які ОСОБА_1 поніс і планує понести у зв`язку із наданням йому правничої допомоги (не менше 1000грн. за кожну годину роботи адвоката) і сплатою судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу НПП «Меотида» (т. 2 а.с. 43-49) просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на низку рішень Верховного Суду, що регулюють подібні даній справі правовідносини.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження.

Справа розглянута за участі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги, представника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 - Джансиз Д.В., представника Національного природного парку «Меотида» - Векліч С.М., які заперечували проти доводів скарги, та у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи ОСОБА_1 , представника відповідача - Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області (т. 2 а.с. 77-79), відповідачки ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 72), представників залучених у якості третіх осіб - Відділу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Мангушському районі Донецької області (т. 2 а.с. 73), Державного підприємства «Приазовське лісове господарство» (т. 2 а.с. 75), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджено матеріалами справи, рішенням Мелекінської сільської ради № 5/32-2021 від 29.12.2009р. «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачі її у власність ОСОБА_3 » було затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,10га під будівництво і обслуговування житлового будинку та господарських споруд із земель житлової та громадської забудови у АДРЕСА_1 , без номеру, та передачу її у власність ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 22 ).

Вказане рішення ухвалено органом місцевого самоврядування попри наявні обмеження в проекті землеустрою спірної земельної ділянки, розробленому ТОВ «Земельно-кадастрове агентство», ситуаційному плані, де вказані відомості щодо розташування земельної ділянки на території 100-метрової водоохоронної зони (пляжної зони) Азовського моря, зокрема, її частини площею 439кв.м (т. 1 а.с. 67-72).

На підставі зазначеного рішення Мелекінської сільської ради ОСОБА_7 13.05.2010р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 421162, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , без номеру, площею 0,10га, кадастровий номер :02:000:2656 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд (т. 1 а.с. 72).

В провадженні Маріупольської місцевої прокуратури №1 знаходиться кримінальне провадження № 0000062, в якому об`єднані матеріали досудових розслідувань: за фактом зловживання службовим становищем не встановленими посадовими особами Мелекінської сільської ради, які, з метою одержання неправомірної вигоди, передавали у власність приватним особам земельні ділянки, розташовані на території Білосарайської Коси Мангушського району Донецької області у межах стометрової зони від різу води, які відносяться до земель водного фонду, з порушенням земельного та водного законодавства України, що спричинило тяжкі наслідки (ЄРДР № 0000062 від 18.05.2016р.), та за фактом незаконного, в порушення норм природоохоронного законодавства, прийняття не встановленими посадовими особами Мелекінської сільської ради внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків рішення сесії сільської ради, якою затверджено Генеральний план забудови с. Білосарайська Коса (ЄРДР № 0000010 від 23.02.2017р.). Зазначені матеріали досудового розслідування об`єднані в одне провадження (т. 1 а.с. 23-27). Крім того, в провадженні прокуратури перебуває кримінальне провадження № 0000053 від 03.03.2016р. за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України за фактом внесення посадовими особами Мелекінської сільської ради недостовірних відомостей до рішення сільської ради про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянок по АДРЕСА_1 ( т . 1 а.с. 136).

В межах досудового розслідування по вказаних кримінальних провадженнях здобуто акт перевірки Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області щодо дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 116 від 24.05.2017р., яким встановлено, що вибуття у власність земельних ділянок водного фонду на підставі рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність гр. ОСОБА_3 » відбулось з порушенням земельного, водного законодавства, що порушує права та інтереси держави на розпорядження, володіння та користування земельними ділянками, їх використання не за цільовим призначенням, що ставить під загрозу збереження водності водних об`єктів, охорону від розорення і забрудення їх прибережних захисних смуг (т. 1 а.с. 28-64).

Згідно листа ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» від 28.03.2018 № 275, зокрема, спірна земельна ділянка з кадастровим № :02:000:2656 площею 0,10га знаходиться за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса, її розташування в межах від 10 до 250 метрів від урізу води та знаходиться в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря (т. 1 а.с. 137).

Крім того, за інформацією НПП «Меотида» в листі від 14.08.2017 №Р-170 спірна земельна ділянка кадастровий номер :02:000:2656 згідно Проекту створення Національного природного парку «Меотида» та Публічної кадастрової карти України розташована у межах Національного природного парку «Меотида», створення якого погоджено Рішенням Мелекінської сільської ради від 17.10.2006р. №5/5-152 (т. 1 а.с. 75-77, 143).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 2777-2821 від 21.05.2018р., фактично усі земельні ділянки, включаючи спірну земельну ділянку - кадастровий номер :02:000:2656, знаходяться поза межами населеного пункту с. Білосарайська Коса, розташовані на території НПП "Меотида", тобто на землях природно-заповідного фонду (т. 1а.с. 146-158).

Матеріалами перевірки, учиненими Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, від 13.09.2017 №№ 217-ДК/314/АО/10/01/-17 і №217-ДК/339/АП/09/01/-17, від 16.11.2017 №10-5-0.41-1065/90-17, встановлено, що земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:000:2656, розташована за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, була надана неправомірно, всупереч вимогам ст.ст. 12, 83 Земельного кодексу України, оскільки відноситься до земель природо-заповідного фонду, що перебуває у прибережній захисній смузі водних об`єктів та розташована за межами населеного пункту с. Білосарайська коса Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області (т. 1 а.с. 159). Дана земельна ділянка виділена у власність на підставі рішення Мелекінської сільської ради із земель, які передані у постійне користування ДП «Приазовський лісгосп» відповідно до рішення Першотравневої районної ради від 17.05.2000 №23/11-182, державний акт на право постійного користування землею ІІ-ДН №001941 зареєстрований 12.12.2001 за № 238 - спірна земельна ділянка відноситься до державного заказника «Білосарайська коса», тобто відноситься до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР від 25.02.1980 №132 «Про доповнення переліку державних заказників Української РСР Указом Президента України від 25.12.2017 № 1099/2009 створено Національний природний парк «Меотида», до якого увійшла і спірна земельна ділянка (т. 1 а.с. 160-162).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї НПП «Меотида», колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню за наявності, крім іншого, обов`язкових процесуальних підстав (п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК), з подальшим постановленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Доводом апеляційної скарги представника апелянта - ОСОБА_2 є процесуальне порушення права ОСОБА_1 на участь в розгляді даної справи, з огляду на те, що на момент прийняття оскаржуваного судового рішення від 22.12.2018р. власником спірної земельної ділянки площею 0,10га, кадастровий номер :02:000:2656, за якою прийнято оспорювані у даній справі рішення Мелекінської сільської ради від 29.12.2009р. і видано державний акт на право власності, - належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2018р.

У взаємозв`язку з цим, представником апелянта наголошено на неповному з`ясуванні обставин, що стосуються власника землі і неправильне визначення судом відповідача ОСОБА_3 , замість належного відповідача - ОСОБА_1 .

Інших апеляційних доводів, що стосуються суті прийнятого органом місцевого самоврядування від 29.12.2009р. рішення і виданого на підставі нього державного акту відповідачці ОСОБА_3 , не наведено.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 т. 367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з дослідженням доказів, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Щодо порушення судом норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення (п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України)

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує на незалучення до участі в розгляді справи довірителя, як власника спірної земельної ділянки, що є предметом розгляду у виниклих спірних правовідносинах, і прийняття судового рішення, що впливає на майнові права ОСОБА_1 .

З долучених до апеляційної скарги документів встановлено, що ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 09.08.2018р., зареєстрованим в реєстрі за № 1722, придбав у ОСОБА_5 спірну земельну ділянку площею 0,10га, к/н :02:000:2656. У змісті п. 1.4. цього договору вказані за даними Державного земельного кадастру водоохоронні обмеження на частку земельної ділянки площею 0,0439га. Раніше, відчужувач ОСОБА_5 придбав цю земельну ділянку у попереднього власника ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 04.03.2011р. (т. 1 а.с. 233, 234). Право власності набувача ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку, що є об`єктом спору, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 245).

В суді апеляційної інстанції представник позивача повідомив, що на момент подання позову прокуратурою були використані відомості управління Держгеокадастру, в яких містилась інформація про власника спірної земельної ділянки - ОСОБА_3 , інших відомостей не було представлено.

Разом з тим, як вбачає апеляційний суд, при достатньому процесуальному сумлінні, у позивача були наявні можливості з офіційних джерел, зокрема, Державного реєстру речових прав здобути інформацію про актуального власника земельної ділянки як на момент пред`явлення позову ( ОСОБА_5 ), так і на дату прийняття оскаржуваного судового рішення ( ОСОБА_1 ).

Беручи до уваги принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю (п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04.07.2-18р. у справі № 653/1069/16-ц), зважаючи на зареєстроване право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, колегія суддів впевнилась, що оскаржуване рішення суду від 22.12.2018р., що включає зобов`язання колишнього (не володіючого нині) власника земельної ділянки ОСОБА_3 повернути цей об`єкт нерухомості державі, - безпосередньо зачіпає майнове право ОСОБА_1 на вказаний об`єкт.

Згідно із положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України ці обставини, на які посилається представник юридично посвідченого власника спірної земельної ділянки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , за умови, що ухваленим рішенням зачіпаються його майнові права, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового рішення за позовом Маріупольської місцевої прокуратури № 1.

Разом з тим, перевіряючи законність прийнятого Мелекінською сільською радою Мангушського (Першотравневого) району Донецької області рішення № 5/32-2021 від 29.12.2009р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу ділянки у власність гр. ОСОБА_3 » та законність виданого відділом Держкомзему у Першотравневому районі 13.05.2010р. ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 421162, суд першої інстанції, вивчивши норми закону щодо режиму спірної земельної ділянки, належної до земель водного фонду загальнодержавного значення, і порядку прийняття відносно неї рішень, вчинив належну перевірку всіх зібраних доказів з дотриманням вимог ст. 89, ч. 5 ст. 263 ЦПК України і з`ясував в достатньому обсязі обставини, що мають значення для справи, результатом чого стало обґрунтоване рішення по суті виниклих спірних правовідносин з точки зору застосування норм матеріального права про задоволення позову, з чим колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Щодо повноважень прокурора

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції , прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України і ст. 2 Закону України Про прокуратуру № 1697-VII від 14.10.2014р. з подальшими змінами в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду (далі - Закон № 1697-VII): на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1 ст. 23 Закону № 1697-VII).

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 Закону № 1697-VII).

Європейський Суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі Менчинська проти Росії ( Menchinskaya v. Russia ), заява № 42454/02, § 35).

Відповідно до статті 5 Закону України Про охорону земель регулювання в галузі охорони земель здійснюють Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади в межах повноважень, установлених законом.

Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону № 1697-VII органи прокуратури пред`являють позов в інтересах держави, оскільки Держгеокадастр та його територіальні органи не наділені повноваженнями щодо звернення до суду із позовами про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями.

Як встановлено, спірна земельна ділянка віднесена до земель водного фонду водоохоронної зони Азовського моря загальнодержавного значення, повноваження щодо якої на підставі вимог законодавства здійснює Мелекінська сільська рада.

З огляду на вказане, подаючи позовну заяву до суду й оскаржуючи, зокрема, рішення Мелекінської сільської ради, на підставі якого незаконно ОСОБА_3 безоплатно набула у власність спірну земельну ділянку, прокурор обґрунтував і довів необхідність захисту інтересів держави у сфері контролю за використанням та охороною земель водного фонду, ефективного їх використання та відтворення, збереження прибережної захисної смуги Азовського моря і відновлення права власності держави на землі водного фонду, які не можна передавати у власність громадян для будівництва, і набув статус позивача.

Таким чином, судом першої інстанції, з урахуванням наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки до державної власності, зокрема підвищеного інтересу громадськості до збереження узбережжя Азовського моря, встановлена наявність обґрунтованих підстав для представництва прокурором публічних інтересів держави у даному спорі. Отже, необґрунтованими виявились заперечення Мелекінської сільської ради з приводу звернення прокурора із даним позовом без достатніх підстав.

Про строки звернення позивача до суду

Звертаючись до суду із даним позовом, прокуратура посилається на те, що довідалася про порушення вимог закону щодо надання земельної ділянки в результаті розслідування кримінального провадження за фактом протизаконного рішення про затвердження Генерального плану с. Білосарайська Коса і з незаконного затвердження Мелекінською сільською радою Мангушського району Донецької області проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах прибережної захисної смуги та водоохоронної зони Азовського моря через неналежне виконання посадовими особами своїх службових обов`язків - з отриманої у лютому 2017 року інформації і учиненої у травні 2017 року перевірки Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області.

Як наголосила Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 07.04.2020р. по справі № 372/1684/14-ц (п. 46), від 22.05.2018р. у справі № 469/1203/15-ц з подібними до даної справи правовідносинами: зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Відтак, посилання Мелекінської сільради, що ухвалила рішення від 29.12.2009р. з відчуження земельної ділянки водного фонду, на п. 3.1 Наказу Генеральної прокуратури України № 3гн від 07.11.2012р. (прийнятий у часі пізніше оскаржуваного у даній справі рішення сільради від 29.12.2009р.) і сплив строку позовної давності (т. 1 а.с. 202-203), є не обґрунтованими, оскільки до сьогодення спірна земельна ділянка не повернута у власність держави, а відтак, порушення триває і позивачем, що звернувся на захист інтересів держави із даним позовом строк звернення до суду не сплинув. Тож, відсутні підстави для поновлення цього строку, як не пропущеного взагалі.

Аналіз застосованих судом норм матеріального права і висновки апеляційного суду по суті спору

Щодо цільового призначення і статусу спірної земельної ділянки

З урахуванням проведеної експертизи, перевірок органами Держгеокадастру, матеріалами проекту землеустрою, ситуаційного плану, схем місцезнаходження спірної земельної ділянки встановлено належність спірної земельної ділянки площею 0,10га кадастровий номер :02:000:2656 до двохкілометрової прибережної захисної смуги водоохоронної зони Азовського моря, частина якої площею 439кв.м. знаходиться в межах 100метрової пляжної зони і розташована на відстані від 10 до 250 метрів від урізу води.

За своїм статусом земельна ділянка віднесена до водного фонду і перебуває у державній власності, а за Проектом створення НПП «Меотида» - віднесена до земель природно-заповідного фонду держави. В такому статусі земельна ділянка була на момент прийняття оскаржуваного рішення Мелекінською сільською радою від 29.12.2009р.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі житлової та громадської забудови, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду (стаття 19 Земельного кодексу України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

За положеннями п. «б» ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України, ст. 4 Водного кодексу України (далі - ЗК України і ВК України, використаних в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України:

- прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони;

- уріз води - межа води на березі водного об`єкта (берегова лінія).

Водним кодексом України в ч. 1, ч. 5 ст. 88, а також частиною 1 статті 60 Земельного кодексу України передбачена охорона поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності шляхом законодавчого виділення земельних ділянок під прибережні захисні смуги шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Аналогічно, згідно із абзацом четвертим пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення сільради у грудні 2009 року): уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Вона може використовуватись для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

В розвиток вказаних норм у п. 11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності № 486 від 08.05.1996р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено також: водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. У водоохоронній зоні дотримується режим регульованої господарської діяльності.

Тож, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності (ч. 1 ст. 59 ЗК України) та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених законодавством.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування згідно із ч. 4 ст. 59 ЗК України можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Статтею 90 ВК України встановлені обмеження використання прибережних захисних смуг уздовж морів. Так, за частиною 1 наведеної норми (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

За змістом п. «д» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Вказані обмеження, визначені на момент виникнення спірних правовідносин у ч. 4 ст. 59, п. «д» ч. 4 ст. 83 ЗК України, ч. 5 ст. 88, ч. 1 ст. 90 ВК України, абз. 4 п. 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, були доступними, чіткими і зрозумілими, а наслідки їх недотримання з огляду на приписи ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є (як в даному випадку) замкненою природною водоймою.

Так, за змістом положень ч. 3 ст. 88 ВК України громадяни України могли отримати лише у тимчасове користування за погодженням з постійними землекористувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку в силу ст. 59 ЗК України і ст. 85 ВК України можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва. Передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд Земельний кодекс України не передбачає.

Більше того, земельні ділянки прибережної захисної смуги уздовж морів, морських заток і лиманів, що входять у зону санітарної охорони морі, могли використовуватися згідно з чинним на час виникнення спірних правовідносин ВК України (ст. 90) лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів.

Тобто, надання громадянам земельних ділянок, не передбачає можливості житлового будівництва на таких ділянках, задля мети якого і була надана земельна ділянка ОСОБА_3 за незаконним, як впевнилась колегія суддів, рішенням ради від 29.12.2009р. До того ж, чинна редакція частини першої статті 90 ВК України також не передбачає такої можливості для фізичних осіб і наразі.

Як встановлено, проект землеустрою зі встановлення розмірів та меж прибережної захисної смуги Мелекінською сільською радою (на момент прийняття оскаржуваного рішення щодо ОСОБА_3 ) не розроблено та не затверджено.

Мелекінська сільська рада в своїх поясненнях (т. 1 а.с. 198-204) зазначає, що відсутність відповідного проекту землеустрою підтверджує відсутність прибережної захисної смуги. Проте, за переконанням апеляційного суду таке твердження не ґрунтується на законодавчому закріпленні існування цих меж і фактичному близькому розташуванні спірної земельної ділянки до урізу води, а саме частина якої знаходиться в межах 100-метрової пляжної зони (в контексті ч. 10 ст. 88 ВК України в редакції Закону N 2740-VI від 02.12.2010р.).

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц і Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 904/5974/16, згідно із якими існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги, що встановлено судом першої інстанції і на чому, як на запереченні, наголошує Мелекінська сільська рада (т. 1 а.с. 198-204), не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Крім того, за інформацією Національного природного парку «Меотида» від 14.08.2017р. № Р-170, спірна земельна ділянка кадастровий номер :02:000:2656 відноситься до земель під об`єктами природно-заповідного фонду, що обумовлено Проектом створення Національного природного парку «Меотида», створення якого в загальній площі земельних ділянок 1287.7397га було погоджено 17.10.2006р. безпосередньо рішенням Мелекінської сільської ради від № 5/5-152 (т. 1 а.с. 140-145).

В суді апеляційної інстанції представник НПП «Меотида» Векліч С.М. підтвердив вказані обставини і розташування спірної земельної ділянки на території об`єкту природно-заповідного фонду держави. Підтримав доводи позову прокуратури, оскільки оскаржуване рішення сільради щодо виділу земельної ділянки ОСОБА_3 у приватну власність було прийнято попри існуюче рішення Мелекінської сільради від 17.10.2006р. про створення НПП «Меотида», куди увійшла і спірна земельна ділянка (т. 1 а.с. 143, 211). Процедура здобуття НПП «Меотида» державного акту на постійне користування в порядку реалізації п. 1.8 Наказу Мінекології та природних ресурсів України від 210-9.2011р. № 331, на що посилається в своїх запереченнях Мелекінська сільська рада, не завершена.

Тож, за своїм статусом, з огляду на вищенаведене унормування, не можна віднести виділену у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10га до земель житлової та громадської забудови, розташовану в двохкілометровій прибережній захисній смузі водоохоронної зони Азовського моря, в тому числі 439кв.м на території пляжної зони (т. 1 а.с. 68-70).

Таким чином, режим обмеженого використання спірної земельної ділянки водного фонду і її загальнодержавне значення не передбачав можливості передання її згідно із ч. 1 ст. 122 ЗК України у приватну власність фізичних осіб, і, незважаючи на наявні в технічній документації вказівки про існуючі обмеження, був протизаконно нівельований Мелекінською сільською радою під час ухвалення рішення від 29.12.2009р. на користь ОСОБА_3 .

Крім того, в матеріалах справи мається державний акт на право постійного користування землею серії ІІ -ДН № 001941, куди увійшла і спірна земельна ділянка на території с. Білосарайська Коса, виданий 12.12.2001р. Приазовському держлісгоспу м. Маріуполь на підставі рішення Першотравневої районної ради народних депутатів від 17.05.2000р. № 23/11-182 - для ведення лісного господарства на території Мелекінської сільської ради (т. 1 а.с. 138-139).

Тож, наявність титульного землекористувача спірної земельної ділянки за вищевказаним державним актом від 12.12.2001р., унеможливлювала ухвалення Мелекінською сільською радою подальшого рішення від 29.12.2009р. відносно відведення цієї ж земельної ділянки у власність фізичної особи ОСОБА_3 .

Зважаючи на статус земельної ділянки, віднесеної до земель водного фонду - водоохоронної зони Азовського моря загальнодержавного значення, а також віднесення її відповідно до Проекту створення Національного природного парку «Меотида» до земель природно-заповідного фонду, на неї поширюється правовий режим, що виключає повноваження Мелекінської сільської ради, що обумовлені ст.ст. 122-123 ЗК України, з передання її у власність громадянам, до чого незаконно вдався цей орган місцевого самоврядування, приймаючи рішення від 29.12.2009р. № 5/32-2021.

Відтак, суд першої інстанції, погодившись із вмотивуванням прокурором позовних вимог в даній частині, дійшов правильного висновку про доведеність знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги Азовського моря (як на час затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 і ухвалення рішення ради від 29.12.2009р., так і на час подальшого її відчуження за договорами купівлі-продажу), про її належність до земель водного фонду, а також про невідповідність вимогам водного законодавства передання спірної земельної ділянки у приватну власність.

Щодо вимог з визнання недійсними рішення сільської ради, державного акту про право власності на земельну ділянку

За положеннями ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За таких обставин, рішення Мелекінської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області № 5/32-2021 від 29.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу ділянки у власність гр. ОСОБА_7 » підлягає скасуванню, як незаконне, оскільки вказаним рішенням виділено з перевищенням повноважень цього органу місцевого самоврядування земельну ділянку прибережної захисної смуги та водоохоронної зони Азовського моря, що увійшла до природно-заповідного фонду держави, для житлової та громадської забудови, що заборонено законодавством.

На підставі наданих сторонами доказів судом встановлено, що ОСОБА_3 безоплатно отримала у власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд спірну земельну ділянку за державним актом. Причому, як встановлено судом і підтверджено матеріалами справи, ця ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги, зокрема в 100-метровій пляжній зоні.

Враховуючи очевидне розташування земельної ділянки в межах стометрової пляжної зони, а саме в максимально наближеній відстані від урізу води в межах від 10 до 250 метрів (439кв.м. на території пляжної зони), на території двохкілометрової прибережної захисної смуги, замовляючи проектну документацію щодо відведення у власність спірної земельної ділянки і отримуючи на неї державний акт, відповідачка ОСОБА_3 могла та повинна була знати про наявність законодавчо-унормованих імперативних обмежень на передання такої ділянки за рішенням сільради у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд і передання її за договором оренди.

Від отримання такої земельної ділянки ОСОБА_3 з прямо визначеними в замовленій нею технічній документації обмеженнями (т. 1 а.с. 68-70) не була позбавлена можливості відмовитися, проте вирішила її набути, зареєструвавши земельну ділянку (т. 1 а.с. 245), та надалі відчужити на користь іншої особи в березні 2011 року.

Аналогічні висновки, викладені в п. 131.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі № 487/10128/14-ц з подібними правовідносинами, які стосувалися об`єкту, який взагалі не можна було набувати у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд. Зокрема, в постанові зроблено наголос на тому, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки (її розташування за 9 м від урізу води на території прибережної захисної смуги) , ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 могли та повинні були знати як про те, що ця ділянка належить до земель водного фонду, так і про те, що Миколаївська міська рада не мала повноважень на передання вказаної ділянки у приватну власність ОСОБА_1.

Все зазначене в сукупності доводить, що фізична особа-відповідач ОСОБА_3 не могла не знати про незаконність набуття спірної земельної ділянки у приватну власність.

Як налогосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018р. у справі № 469/1203/15-ц, заволодіння землями водного фонду приватними особами є неможливим, бо їх розташування свідчить про неможливість виникнення приватного власника (а отже, і володільця).

Враховуючи правові висновки у вищевказаній справі з подібними правовідносинами, слід дійти висновку у даній справі, що відповідачка ОСОБА_3 не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, що ставить її, відповідачки, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Отже, за наслідками апеляційного перегляду справи підлягає ухваленню нове рішення про задоволення позову прокурора в частині визнання недійсним, як прийнятим на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, виданий відділом Держкомзему у Першотравневому районі 13.05.2010р. ОСОБА_7 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 421162, враховуючи контекст ст. 1212 ЦК України.

Висновки суду по суті розгляду позову Маріупольської місцевої прокуратури № 1 у вищедослідженій частині позовних вимог зведені з додержанням норм матеріального права і процесуального закону щодо процедури доказування, а доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 в наведеній частині правильності висновків суду не спростовують.

Перевірка обгрунтованості судового рішення в частині покладеного на ОСОБА_3 зобов`язання повернути земельну ділянку державі

Оскаржуваним рішенням суд зобов`язав ОСОБА_3 повернути державі земельну ділянку загальною площею 0,10га, кадастровий номер :02:000:2656, розташовану в АДРЕСА_1 , вартістю 93990грн.

Проте, як вбачається з долучених до апеляційної скарги матеріалів, на час прийняття оскаржуваного рішення суду від 22.12.2018р. і на час апеляційного провадження ОСОБА_3 не є ані титульним, а не фактичним володільцем цієї земельної ділянки, тому пред`явлений до неї позов в цій частині є безпідставним. Враховуючи наведене, за наслідками скасування судового рішення підлягає ухваленню нове рішення про відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги прокуратури.

Разом з тим, вирішення суспільно значущого питання про поверення в державну власність земель водного фонду, які протиправно, з огляду на позовні вимоги прокурора, залишаються у власності фізичних осіб, може бути реалізовано шляхом пред`явлення позовних вимог в даній частині до належного відповідача (актуального власника земельної ділянки, за якою виник спір) з мотивацією правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою і легітимною метою такого втручання та пропорційності цій меті повернення ділянок законному володільцеві з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини у справі Депаль проти Франції ( Depalle v. France, заява № 34044/02, рішення від 29 березня 2010 року) і постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі № 487/10128/14-ц (пункти 125-128), від 07.04.2020р. № 372/1684/14-ц (пункт 45).

Підсумовуючи наведене, рішення суду, прийняте внаслідок процесуальних порушень, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а також внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального права (в частині розв`язання вимог щодо зобов`язання фізичної особи повернути державі земельну ділянку), на підставі п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову прокуратури згідно вищенаведеного мотивування.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, то наявні підстави для відшкодування позивачеві в особі платника (прокуратури Донецької області) витрати з оплати судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, пропорційно до задоволеної частини: в розмірі 1600грн - за рахунок Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області (в частині позовних вимог з визнання недійсним, як незаконного, рішення цього органу від 29.12.2009р.); в розмірі 1600грн - за рахунок відповідачки ОСОБА_3 (за позовними вимогами з визнання недійсним державного акту про право власності за земельну ділянку), як отримувача цього державного акту, виданого без достатніх законних підстав.

А витрати з оплати судового збору за позовними вимогами в частині зобов`язання ОСОБА_3 повернути земельну ділянку, внаслідок прийняття нового рішення апеляційним судом про відмову в задоволенні цих вимог, не підлягають відшкодуванню позивачеві.

За відсутності в матеріалах справи клопотання позивача - Маріупольської місцевої прокуратури № 1 або платника - прокуратури Донецької області про повернення, як надмірно сплачених коштів судового збору в розмірі 1600грн, у суду першої інстанції в силу п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір були відсутні для прийняття рішення про повернення цих коштів платнику. Такої заяви не представлено і до суду апеляційної інстанції.

При зверненні до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 було оплачено судовий збір загалом 4800грн за двома позовними вимогами: з визнання недійсним рішення сільради - 2400грн і з визнання недійсним державного акту - 2400грн. Проте, не доплачено судовий збір за третьою вимогою щодо зобов`язання повернути земельну ділянку - 2400грн.

Отже, за наслідками апеляційного перегляду справи, з урахуванням ставки апеляційного збору (150%), і частини, пропорційної до вимог, в яких відмовлено (щодо повернення земельної ділянки), підлягає стягненню не доплачений ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2400грн з позивача в особі платника - прокуратури Донецької області в дохід держави.

Не підтверджені належними, в тому числі платіжними, доказами заявлені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 витрати з оплати правничої допомоги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Маріупольської місцевої прокуратури № 1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Мелекінської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області від 29.12.2009 року № 5/32-2021 «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачу її у власність гр. ОСОБА_3 » щодо передання у власність земельної ділянки загальною площею 0,10га у АДРЕСА_1 із кадастровим номером :02: 000 :2656.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ № 421162 від 13.05.2010, виданий відділом Держкомзему у Першотравневому районі на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку 0,10 га у АДРЕСА_1 , зареєстрований 14.05.2010р. за № 61 .

В задоволенні позову Маріупольської місцевої прокуратури № 1 в частині вимог про зобов`язання ОСОБА_3 повернути державі земельну ділянку загальною площею 0,10 га у АДРЕСА_1 , кадастровий № :02:000:2656 - відмовити.

Стягнути з Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області на користь прокуратури Донецької області , р/р НОМЕР_8 , МФО 820172 судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь прокуратури Донецької області , р/р 6251 , МФО 820172 судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.

Стягнути з прокуратури Донецької області в дохід держави витрати з оплати судового збору, пов`язані з апеляційним розглядом справи, в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.

Судді С.А.Попова

М.Ю.Лопатіна

О.М.Пономарьова