Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 204/5899/18

провадження № 61-19363св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2019 року у складі судді Самсонова В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (далі - ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)»), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), в якому просив стягнути з останньої за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 110 000 грн компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок тримання його в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» в умовах, що принижують його гідність.

Вимоги обґрунтовував тим, що у період з 09 жовтня 2015 року до 28 грудня 2016 року він відбував покарання в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)».

Умови тримання в установі не відповідали нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відомості, указані в довідці ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» від 02 серпня 2018 року, суперечать відомостям, зазначеним у довідці цієї установи від 07 серпня 2018 року.

У першій довідці вказані площі камер, у яких він утримувався, розраховані на двох ув`язнених у таких розмірах: № 631 - 7,6 кв. м; № 636 -7,6 кв. м; а в другій довідці від 07 серпня 2018 року - № 631 - 6,71 кв. м; № 63 - 6,71 кв. м.

За матеріально-побутовими та санітарними умовами тримання у вищезазначених камерах були дуже схожі та такими, що принижували його честь та гідність.

Також посилався на відсутність санітарно-гігієнічних умов, а також предметів першої необхідності та особистої гігієни, скаржився на погане харчування.

Неодноразові усні скарги на порушення умов утримання під вартою залишені без уваги і не призвели до їх покращення.

У зв`язку з наведеним він зазнав значних моральних страждань.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди мотивували рішення тим, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушених прав, оскільки ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому відсутні підстави для застосування статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду касаційної інстанції касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не оцінили належним чином докази, наявні в матеріалах справи, не врахували практику Європейського Суду, зокрема, висновки Суду у справі «Ігнатов проти України», «Сєнін проти України» ,«Петров і Коростильов проти України» про неналежне тримання засуджених у цій же колонії, не взяли до уваги покази свідків.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу на надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2019 рокувідкрите касаційне провадження у малозначній справі з підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, витребувано цивільну справу № 204/5899/18 із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2019 рокувказану справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у період із 09 жовтня 2015 року до 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 утримувався під вартою в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)».

Згідно з листом ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» від 02 серпня 2017 року, адресованого ОСОБА_1 , він у період із 09 жовтня 2015 року до 28 грудня 2016 року утримувався у камерах № 631 та № 636 , площа яких становить 7,6 кв. м.

Відповідно до довідки ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» від 01 серпня 2017 року позивач у період із 10 червня 2013 року до 25 березня 2015 року утримувався, зокрема, у камері № 631 площею 6,71 кв. м, і у камері № 636 площею 6,75 кв. м.

Розміщення ОСОБА_1 у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камерах № 631 , 636 відповідало нормі житлової площі в камері для однієї особи, встановленій Законом України «Про попереднє ув`язнення», та не було меншим за 2,5 кв. м.

Позивач обґрунтовував вимоги тим, що у період із 09 жовтня 2015 року до 28 грудня 2016 року він утримувався в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)». Камери, в яких він перебував, не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала, їх площа не перевищувала 4 кв. м на особу. В камерах були антисанітарні умови: стіни покривала цвіль, були миші, щури, клопи, воші, павуки, таргани; не було необхідних санітарних зручностей. Постільна білизна видавалась в дуже поганому стані і не змінювалась протягом перебування в слідчому ізоляторі. Харчування було погане, а їжа - одноманітна. Позивачу, як і іншим ув`язненим його камери, надавалось право митися один раз на тиждень, при цьому, на прийняття душу відводилося 15 хвилин.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

При поданні позову ОСОБА_1 посилався на те, що тримання його в умовах ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» було таким, що принижує його гідність, а поводження з ним було таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частин четвертої та сьомої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі - Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв. м площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, ECHR 2005 II (витяги)); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року); «Іглін проти України» № 39908/05 від 12.04.2012 року; «Давидов та інші проти України», № № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; « Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.

При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про залишення позову без задоволення у зв`язку з обранням позивачем неправильного способу захисту його порушених прав.

Норми статті 56 Конституції України не поширюються на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Суди встановили, що ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14316882) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом).

З огляду на вказане у сукупності суди дійшли висновку, що ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № (4)», в умовах якої позивач тримався під вартою у період з 09 жовтня 2015 року до 28 грудня 2016 року, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому норми статті 56 Конституції України та, відповідно, статей 1173, 1174 ЦК України в цьому випадку застосуванню не підлягають, і такий спосіб захисту позивач обрав помилково.

Однак, зробивши такі висновки, суди не взяли до уваги, що відповідачем у позові також визначено Державну казначейську службу України, а по суті таким відповідачем є держава Україна, яка гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода.

Таке положення відповідає правовим висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункти 30, 43, 44, 43).

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що тримання позивача в умовах ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» було таким, що принижує його гідність протягом тривалого часу.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У зв`язку з наведеним Верховний Суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», можуть бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 4 000,00 грн, розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування.

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржені судові рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 4 000,00 (чотири тисячі) грн.

З моменту прийняття постанови рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року втрачають законну силу.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков