Постанова

Іменем України

15 червня 2020 року

місто Київ

справа № 205/1883/17

провадження № 61-736св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року у складі судді Нижного А. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»

(далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») про визнання недійсними пунктів 1. 2, 5. 8 кредитного договору від 11 жовтня 2007 року № 242/ф/З.

Позивач обґрунтовував позов тим, що у пункті 1.2 кредитного договору передбачена комісія за відкриття позичкового рахунку, яка становить 2, 25 % від суми кредиту, зазначеної у пункті 1.1, що становить 495, 00 дол. США, що заборонено статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки це є платіж за дії, які не є послугою. Крім цього, пунктом 5.8 договору сторони погодили, що позовна давність за усіма вимогами, зокрема, за вимогою про стягнення пені, штрафів, становить три роки. Враховуючи, що відповідно до вимог статті 528 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки, позивач вважає, що така умова є дискримінаційною та несправедливою.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, подав заяву про застосування позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові, керувався тим, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким заборонено встановлення комісії за надання послуг, не передбачених законом, набрали чинності вже після укладення кредитного договору. Водночас відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), чинних на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Позичковий рахунок № НОМЕР_1 , відкриття якого передбачено кредитним договором, не є банківським рахунком у розумінні статті 1066 ЦК України, а є рахунком бухгалтерського обліку, призначеним для виконання банком свого обов`язку щодо ведення належного бухгалтерського обліку заборгованості за виданими кредитами. Отже, пункт 1.2 кредитного договору є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки всупереч принципу добросовісності та пункту 3.6 Правил передбачає сплату споживачем комісії на користь банку за відкриття позичкового рахунку, тобто не за надану споживачу послугу, а у зв`язку з виконанням банком свого обов`язку щодо ведення належного бухгалтерського обліку, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін за кредитним договором на шкоду споживача.

Судами встановлено, що позивачем пропущено позовну давність при зверненні до суду, оскільки про зміст пункту 1.2 до кредитного договору позивач дізнався під час укладення договору 11 жовтня 2007 року, а з позовом звернувся лише 29 березня 2017 року. Крім того, згідно з пунктом 5.8 кредитного договору строк позовної давності за цим договором встановлено сторонами у три роки, в тому числі вимоги з повернення процентів за користування кредитом та суми заборгованості за кредитом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору. Оскільки позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін і сторони дійшли згоди про збільшення позовної давності за вимогами про стягнення пені та штрафів під час укладення спірного договору, вимоги позову у цій частині є необґрунтованими.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у січні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що кредитний договір дійсний до 10 жовтня 2027 року, отже заявник звернувся до суду у межах позовної давності, що свідчить про неправильність висновків судів у цій частині. Крім цього, пунктом 5.8 договору сторони погодили, що позовна давність за усіма вимогами, зокрема за вимогою про стягнення пені, штрафів, становить три роки. Враховуючи, що відповідно до вимог статті 528 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки, позивач вважає, що така умова є дискримінаційною та несправедливою.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві банк просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у січні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено кредитний договір № 242/ф/З, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у сумі 22 000, 00 дол. США для придбання домоволодіння.

Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору комісія за відкриття позичкового рахунку становить 2, 25 % від суми кредиту, зазначеної у пункті 1.1, що становить 495, 00 дол. США. Оплата здійснюється у національній валюті України за курсом НБУ на день фактичної сплати або на дату укладання кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору банк зобов`язується відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та видати позичальнику кредит у сумі, зазначеній у пункті 1.1, з позичкового рахунку шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 , відкритий у банку.

Єдиним призначенням позичкового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого позивачу на підставі пункту 3.1. кредитного договору, є бухгалтерський облік банком заборгованості позичальника за наданим кредитом.

Позичковий рахунок № НОМЕР_1 , відкриття якого передбачено кредитним договором, не є банківським рахунком у розумінні статті 1066 ЦК України, а є рахунком бухгалтерського обліку, призначеним для виконання банком свого обов`язку щодо ведення належного бухгалтерського обліку заборгованості за виданими кредитами.

Згідно із пунктом 5.8 кредитного договору позовна давність за цим договором встановлюється сторонами у три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язаннямає виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться..

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК країни. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

(у редакції чинній, на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк, або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Як встановлено судом першої інстанції і що не заперечував відповідач, єдиним призначенням позичкового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого позивачу на підставі пункту 3.1 кредитного договору, є бухгалтерський облік банком заборгованості позичальника за договором.

Таким чином, з урахуванням положень статей 11, 18 Закону України

«Про захист прав споживачів» та їх взаємозв`язку з пунктом 3.6 Правил суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена умова договору є несправедливою.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом також врахований правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у силу правил статті 228 ЦК України є нікчемними.

Водночас, Верховний Суд позбавлений можливості застосувати зазначений правовий висновок Об`єднаної палати Суду, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені відповідні обставини, необхідні для його застосування. Крім того, у зазначених справах не є тотожними умови договору щодо підстав стягнення відповідних комісій, з огляду на що Верховний Суд погоджується з висновками судів у цій справі про можливість відмови у задоволенні позову у цій частині з підстав спливу позовної давності, а не з підстав встановлення нікчемності відповідної умови договору.

Щодо застосування позовної давності

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції ПАТ АБ «Укргазбанк» надало суду заяву про застосування позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР

«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»

(далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Враховуючи, що ОСОБА_1 ознайомлений із текстом укладеного договору, зокрема і з пунктом 1.2, ще з 11 жовтня 2007 року, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивач пропустив позовну давність, а доводи касаційної скарги у наведеній частині є необґрунтованими.

Стосовно доводів про незаконність пункту 5.8 кредитного договору Верховним Судом враховано, що відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Оскільки сторони дійшли згоди про збільшення позовної давності за вимогами про стягнення пені та штрафів, Верховний Суд погоджується з висновками судів щодо відсутності підстав для задоволення позову у цій частині.

За наведених обставин та з підстав, передбачених зазначеними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи зазначений позов, суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129 Конституції України.

ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник