Номер провадження: 22-ц/813/2606/20
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року, постановлене під головуванням судді Куриленко О.М., -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , комунального підприємства КП «Міське агентство з приватизації житла» (далі КП КП «Міське агентство з приватизації житла») про визнання недійсним договору найму, скасування наказу про анулювання, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності, в якому просив визнати недійсним та скасувати наказ КП «Міське агентство з приватизації житла» №41-К від 03.11.2017р. Визнати недійсним договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 297/17-кв від 17 травня 2017р, укладений між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради з ОСОБА_2 ; визнати право власності за позивачем ОСОБА_1 на кімнати 3, 4, що становить 292/1000 кв. 8 буд. АДРЕСА_1 загальною площею 29.6 кв.м.; ОСОБА_2 та інших осіб з кімнат 3, 4, що становить 292/1000 кв. 8 буд. АДРЕСА_1 загальною площею 29,6 кв.м.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він разом з членами своєї сім`ї дружиною ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою для вселення до зазначеного житла було те, що він працює з 16.09.2010 року вкомунальних підприємствах Одеської міської ради на різних посадах.

10 червня 2014 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради було видане Свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що 292/1000 частин квартири АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та складає 29,60 кв.м. із загальної площі 101,30 кв.в.Проте, в подальшому наказом КП «Міське агентство з приватизації житла» №41-К від 03.11.2017р. було анульовано реєстраційні номери 12-ти розпоряджень органу приватизації і Свідоцтв про право власності на житло у зв`язку з доопрацюванням документів, серед яких і на ім`я ОСОБА_1 . Також позивач зазначив, що Київською районною адміністрацією Одеської міської ради з ОСОБА_2 було укладено договір найму житла на житлове приміщення кв. АДРЕСА_2 , яке складається з шести житлових кімнат площею 72,10 м.кв. загальною площею 100,50 кв.м., і згідно тексту цього договору знаходиться у власності територіальної громади.

Позивач вважає, що договір найму № 297/17-кв від 17 травня 2017р. укладений між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_2 порушує його право власності на частину спірної квартири,а тому має бути визнаний недійсним в порядку ч.1ст. 215 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність висновків, що має значення для справи, які суд визнав встановленими.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що оспорюваним договором найму не порушені його права, також вказаний договір суперечить вимогам законодавства. Судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню та висновки суду не підтверджені ніякими доказами.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 , представник КП «Міське агентство з приватизації житла», зазначає, що кімнати 3,4 у квартирі АДРЕСА_2 не приватизовані, а проект справи на ім`я ОСОБА_1 292/1000 частини був повернутий без підпису керівника органу приватизації, у зв`язку з чим просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення залишити без змін.

Сторони про розгляд справи на 12 серпня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 82 88 т. 2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (14 серпня 2020 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 16 вересня 2010 року працює на різних посадах комунальних підприємств Одеської міської ради, який займає посаду слюсаря по обслуговуванню теплових мереж 5 групи експлуатаційно-ремонтного району № 5 КП «Теплопостачання міста Одеси», про що свідчать довідки від 20.07.2018 року вих. № 1713 та № 6-24-91 від 23.07.2018 року.

24.04.2014 року між КП «Домоуправління № 18» та ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 p., а саме кімнат № 3,4 квартири АДРЕСА_2 .

19 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до керівника органу приватизації з заявою про передачу йому у приватну власність кімнат у комунальній квартирі.

Після прийняття документів свідоцтву про право власності на житло був присвоєний № НОМЕР_1 , розпорядженню органу приватизації №220753.

Враховуючи численні порушення, які були виявлені Департаментом міського господарства під час перевірки діяльності КП «Домоуправління №18», було встановлено, що в порушення вимог ст. 58 Житлового кодексу УРСР між КП «Домоуправління № 18» та ОСОБА_1 24 квітня 2014 року був укладений договір найму житлового приміщення № 316 за відсутності рішення виконавчого комітету Одеської міської ради про його надання та єдиної законної підстави для вселення - ордеру.

Укладення договору найму № 316 суперечить рішенню виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324, в преамбулі якого зазначено, що це «рішення прийнято з метою, зокрема, залучення громадян до участі в утримання і збереженні існуючого житла, беручи до уваги той факт, що громадяни мешкають в жилих приміщеннях, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання дуже тривалий час».

Враховуючи зазначене, органом приватизації - Департаментом міського господарства сформовані проекти приватизаційних справ по спірним адресам було повернуто до КП «Міське агентство з приватизації житла» без підпису керівника органу приватизації та без печатки Департаменту на бланках проекту свідоцтва про право власності на житло та розпорядження органу приватизації.

Зокрема і проект приватизаційної справи на ім`я ОСОБА_1 на 292/1000 частини приміщення квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 був повернутий органом приватизації без підпису керівника органу приватизації.

Після чого Одеська міська рада звернулася з позовом до КП «Домоуправління № 18», ОСОБА_1 , третя особа Департамент комунальної власності Одеської міської ради, в якому просила визнати недійсним договір найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 року, укладений між КП «Домоуправління № 18» та ОСОБА_1 , а також встановити порядок виконання рішення суду шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2015 року, справа №520/4209/15-ц, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 06.11.2018 року позов Одеської міської ради до КП «Домоуправління № 18», ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання недійсним договору найму задоволено. Визнано недійсним договір найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 року, укладений між комунальним підприємством «Домоуправління № 18» та ОСОБА_1 . Встановлено порядок виконання цього рішення суду, відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку.

Вищевказаними судовими рішеннями було встановлено, що договори найму житлових приміщень, які необхідні для їх подальшої приватизації, повинні були укладатися з громадянами, які мешкали у будинках маневреного фонду саме дуже тривалий час, проте ОСОБА_1 не тільки не проживав у спірному приміщенні тривалий час, а навіть не вселявся до нього, оскільки спробам вселення відповідачу перешкоджали постійні мешканці квартири АДРЕСА_1 сім`я ОСОБА_6 .

У відповідності до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Враховуючи зазначене рішення суду та з метою приведення діяльності КП у відповідність до чинного законодавства, був прийнятий наказ №41-К від 03.11.2017 р. про анулювання реєстраційних номерів розпорядження органу приватизації №220753 та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , та запропоновано провести перереєстрацію перелічених розпоряджень органу приватизації та свідоцтв про право власності на житло в реєстраційних журналах за умови надання громадянами усіх необхідних документів.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору найму, скасування наказу про анулювання, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до положень ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з сектору обліку та розподілу житлової площі Київської районної адміністрації ОМР, 19.04.2017 року ОСОБА_2 було надано заяву про укладання договору найму. До заяви було додано лист управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 26.04.1994 р. №136, в якому зазначено, що ОСОБА_7 ще в 1962 році в складі сім`ї чотири чоловіка, на період проведення капітального ремонту кв. АДРЕСА_4 була відселена до маневреного житлового фонду за адресою АДРЕСА_2 . В 1981 р. Малиновський райвиконком своїм рішенням № 151 від 06.03.1981 р. квартиру АДРЕСА_5 приєднав підсобне приміщення до квартири АДРЕСА_6 . Сім`я ОСОБА_6 проживає тривалий час за вказаною адресою, і на час укладення спірного договору найму житлового приміщення № 316 з ОСОБА_1 і на даний час, що також зазначено в постанові апеляційного суду Одеської області.

На виконання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324 в преамбулі якого зазначено, що це «рішення прийнято з метою, зокрема, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла, беручи до уваги той факт, що громадяни мешкають в жилих приміщеннях, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання дуже тривалий час» та наданих документів, 17 травня 2017 року між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_2 було укладено Договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 297/17-кв, за умовами якого останній та членам сім`ї надано у користування квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з шести житлових кімнат, площею 72,10 кв.м., загальна площа ізольованої квартири складає 100,50 кв.м.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на житловий фонд.

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 116 - XXI від 25.11.91 р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь жилий та нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних меж міста.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню об`єктами комунальної власності.

Відповідно до статті 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Вищевказаним рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 324 від 15.08.13 р. був затверджений перелік будинків комунальної власності м. Одеси, в яких дозволяється приватизація, до якого включено буд. АДРЕСА_1 .

Судом вірно зазначено, що КП «Міське агентство з приватизації житла» своїм наказом не скасовувало право власності ОСОБА_1 на 292/1000 частини приміщення квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а лише анулювало первинні реєстраційні номери свідоцтва про право власності на житло та розпорядження органу приватизації, які повернуті до КП «Міське агентство з приватизації житла», тому висновки суду про те, що вимоги позивача в частині визнання недійсним та скасування наказу №41-К від 03.11.2017 року є безпідставнимита такими, що не підлягають задоволенню відповідають дійсним обставинам справи.

Щодо вимог про визнання недійсним договору найму житла № 297/17-кв від 17 травня 2017 року судом зазначено наступне.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом вірно встановлено, що договір найму житла не може бути визнаний недійсним, оскільки дії відповідачів свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов`язки, а також не суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, проте позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог.

Також висновки суду про те, що вимоги позивача про визнання право власності за ним на кімнати 3, 4, що становить 292/1000 кв. 8 буд. АДРЕСА_1 загальною площею 29.6 кв.м та виселення ОСОБА_2 та інших осіб з вказаних кімнат є похідними, тому задоволенню також не підлягають є вірними.

На підставі вищенаведених обставин, суд взявши до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 за безпідставністю та недоведеністю.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оспорюваним договором найму, який суперечить вимогам законодавства порушені його права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в порушення вимог діючого законодавства позивачем не надав на підтвердження доводів позовних вимог, а також апеляційної скарги жодного доказу.

Доводи про не застосування судом закону, який підлягав застосуванню та висновки суду не підтверджені ніякими доказами, колегія суддів вважає безпідставними,оскільки судом повно і всебічно з`ясовані обставини справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час розгляду справи та з`ясовані всі обставини справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (ПронінапротиУкраїни, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі протии Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішенняскладений 14 серпня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра