РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м. Кремінна

Справа № 414/1069/20

Провадження № 2/414/275/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючої судді Тесленко І.О.,

за участі секретаря судового засідання Горбаньової Ю.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кремінна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області (92913, Луганська область, Кремінський район, смт. Красноріченське, вул. Центральна, 20), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням,

встановив:

до Кремінського районного суду Луганської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що він є власником житлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує Свідоцтвом про право власності на житлову будівлю (житловий будинок) від 07.03.2002 року. В даній житловій будівлі зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - невістка позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - онука позивача. В 2015 році відповідачі виїхали з смт. Красноріченське Кремінського району Луганської області, точної адреси їх мешкання позивач не знає, але орієнтовано вони виїхали до м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Оскільки відповідачі не мешкають у зазначеному вище домоволодіння з 2015 року, за власною згодою з реєстрації зніматися не бажають, комунальні платежі не сплачують, кореспонденцію не отримують, особистих речей не мають, позивач просить усунути перешкоди в користуванні належним йому житловим приміщенням - житловою будівлею, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 28 травня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального провадження та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області.

Ухвалою від 08 липня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.

Інших процесуальних дій не вчинялося.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з?явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву, в якій зазначила, що разом з нею прописані її діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . За місцем реєстрації вони ніколи не проживали, іншого місця для реєстрації у відповідача немає, тому заперечувала проти позову та просила справу розглянути за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 є малолітньою та її законним представником є ОСОБА_2 , яка висловила свою позицію як мати стосовно позовних вимог.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області в судове засідання не з?явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та висновок, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Службою у справах дітей було з`ясовано, що чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_5 отримав посвідчення учасника бойових дій та запропонував дружині разом з дітьми прописатися у його батьків за адресою: АДРЕСА_1 для того, щоб мати більші пільги на світло та газ. З дозволу господаря будинку відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 були прописані в приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На даний момент ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розлучені, у родини на сьогодні панує ворожа атмосфера у взаємовідносинах між родичами, тому власник будинку має намір позбавити права користування житловим приміщенням відповідачів, тим самим порушуючи права малолітньої дитини. Оскільки ОСОБА_2 не має власного житла і не має можливості зареєструватися за іншою адресою, тому позбавлення права користування житловим приміщенням у даному випадку є недопустимим. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Красноріченської селищної ради від 23.06.2020 року було розглянуте питання щодо можливості/неможливості усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням. Заслухавши матеріали справи, одноголосно, усіма членами комісії, було прийняте рішення, що позбавлення права користування житловим приміщенням у даному випадку є недопустимим.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є позивач у справі ОСОБА_1 (а.с. 10).

Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 603 від 14.05.2020 року Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , власник будинку), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , дружина), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , син), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , невістка), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , онук), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , онука) (а.с. 8). З огляду на зазначену довідку суд вбачає, що за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_2 зареєстровані також її діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , при цьому позивач просить визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а про долю ОСОБА_4 позивач нічого не зазначає.

Згідно акту на предмет фактичного проживання при обстеженні садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але фактично мешкає за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про народження (повторного) ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 , її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с. 7).

Суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у цивільних правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку. Вважаючи за необхідне визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим будинком з підстав, вказаних у позові, позивач звернувся до суду.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Зі змісту ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб.

У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивач має родинні зв`язки з відповідачами, останні є його невісткою ( ОСОБА_2 ) та онукою ( ОСОБА_3 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання.

Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації.

При вирішенні зазначеного спору суд також приймає до уваги правову позицію, яка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі N 754/613/18-ц, провадженні N61-1634св19, де Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, визнання втративши права користування житловим приміщенням має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Більш того, постановою від 27 грудя 2018 року у справі № 759/19394/15-ц Верховний Суд констатував, що малолітній не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його непроживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Посилання на те, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, не заслуговують на увагу, оскільки оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Через свій вік малолітній не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.

Підсумовуючи викладене можна зробити висновок, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 як члени родини ОСОБА_1 з його згоди. На даний час за зазначеним місцем зареєстрована не тільки відповідач ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 , а й друга дитина відповідача ОСОБА_4 , якого позивач не просить позбавити права користування житлом. Таким чином, задоволення позовних вимог в такому контексті призводить фактично до розірвання стосунків між дітьми та їх матір?ю і негативно вплине сімейні відносини та внутрішній стан малолітніх дітей.

Отже, позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування зазначеним житлом є не співрозмірним з наслідками, зокрема відсутністю реєстрації та іншого житла у відповідача та її дітей. Підтверджень щодо наявності перепон у користуванні чи розпорядженні власністю ОСОБА_1 не надав. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, буде мати наслідком виселення їх з житлового будинку та втрату визначеного місця проживання, втрату доступу до особистих речей. Проти задоволення позовних вимог також заперечувала і представник служби у справах дітей, яка достовірно знає ситуацію в родині та можливі наслідки визнання осіб втратившими право користування житлом.

Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням слід відмовити.

Як вбачається із ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання щодо судового збору, суд враховує, що у позові відмовлено, а тому судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 серпня 2020 року.

Суддя І.О. Тесленко