КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/1384/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/4951/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Астахової О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Узинська міська державна нотаріальна контора Білоцерківського нотаріального округу Київської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

у січні 2018 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила встановити факт належності квартири АДРЕСА_1 померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності; визнати за нею право власності за правом спадкування за законом на 1/2 частку вищевказаної квартири.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_3 відкрилась спадщина. Спадковим майном є квартира АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована та проживає зі своїм малолітнім сином з 15.08.2006.

18.07.2017 вона звернулася до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа № 154/2017 щодо майна померлого. Заповіту на випадок своєї смерті батько не складав.

22.12.2017 вона подала заяву до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області із проханням повідомити перелік спадкового майна спадкодавця, та про її частку у спадковому майні.

29.12.2017 листом Узинська міська державна нотаріальна контора Білоцерківського нотаріального округу Київської області № 2685/02-14 повідомила, що 1/2 частка спірної квартири належить вдові померлого ОСОБА_2 , як частка спільного майна подружжя, а інша 1/2 частки квартири спадкує вдова померлого ОСОБА_2 та вона, як дочка померлого, відповідно по 1/4 частці квартири кожна.

Проте, вищезазначена квартира хоча і придбана її батьком у період шлюбу із відповідачкою, але за кошти матері померлого ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . В один день - 20.06.2006 була продана квартира АДРЕСА_2 і за виручені кошти придбана спірна квартира.

Квартира придбавалась для проживання її з сином, але оформлена була на батька. Вона з сином зареєстрована та проживає у спірній квартирі. Вважає, що відповідачка не може претендувати на спірну квартиру, як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а має право на спадкування цієї квартири як спадкоємець першої черги разом із нею.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2019 позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не вірно застосовано ч. 3 ст. 57 СК України та правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 07.09.2016 № 6-801цс16, від 05.04.2017 № 6-399цс17 та Верховного Суду від 18.06.2018 у справі № 619/5624/4ц. Суд мав встановити джерело набуття спірної квартири, а відповідач мала довести, що квартира придбана за спільні кошти, але остання цього не довела. Суд послався на покази свідка ОСОБА_5 , але цей свідок у судовому засідання не допитувалася. Показання інших свідків у рішенні суду перекручені. Свідок ОСОБА_6 , яка була присутня при укладенні всіх угод надала покази про те, що бабуся передала кошти від проданої квартири саме на придбання спірної. Свідок також підтвердила реальну вартість майна, що продавалось та придбавалось. Вона надала докази про те, що вартість двох придбаних квартир була меншою ніж вартість проданої бабусею квартири, але суд не звернув уваги на звіт про незалежну оцінку квартир, а також показання свідка ОСОБА_6 . Суд не встановив фактів, що спірна квартира була придбана за якісь інші грошові кошти та що такі кошти подружжя або особисто відповідач мали. Суд не надав належної правої оцінки показам свідків, які вказували, що єдиною причиною продажу квартири бабусі було забезпечення неї житлом.

У судовому засідання позивач та її представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у її відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 25.08.1993.

За договором купівлі-продажу від 20.06.2006, посвідченим нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В. на ім`я ОСОБА_3 придбана спірна квартира АДРЕСА_1 за ціною 10 000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_3 за життя не складав.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є позивач (донька померлого) та відповідач (дружина померлого).

18.07.2017 та 09.08.2017 позивачка та відповідачка відповідно звернулись із заявами про прийняття спадщини.

Нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Білоцерківського нотаріального округу Київської області на звернення ОСОБА_1 листом № 2685/02-14 від 29.12.2017 роз`яснено, що на 1/2 частину спірної квартири буде видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 за її заявою від 09.08.2017 про право власності на частку у спільному майні подружжя на підставі ст. 60,63,65 СК України, на решту частини квартири будуть видані свідоцтва обом спадкоємцям першої черги - по 1/4 частини спірної квартири щодо кожного.

Не погоджуючись із визначеними частками, ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька у зв`язку із зверненням до суду.

Постановою державного нотаріуса від 10.01.2018 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у зв`язку із зверненням ОСОБА_1 до суду.

Судом також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2006, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5-3167 продавець ОСОБА_4 - бабуся позивачки та мати померлого ОСОБА_3 , продала належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 25 000,00 грн.

Цього ж дня на підставі договору купівлі-продажу квартири продавці ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продали, а покупець ОСОБА_11 купила квартиру АДРЕСА_4 за 20 000 грн.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 зазначив, що він був головою ЖБК у будинку за адресою: АДРЕСА_2 та добре знав ОСОБА_4 . Зі слів ОСОБА_4 йому відомо, що метою продажу квартири АДРЕСА_2 було забезпечення житлом позивачки. Передачі грошових коштів від продажу квартири він не бачив, чому реєстрація права власності на спірну квартиру не була оформлена на позивачку йому не відомо.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що померлий ОСОБА_3 та ОСОБА_11 являються дітьми ОСОБА_4 Метою продажу квартири АДРЕСА_2 було забезпечити позивачку житлом. Чи передавала грошові кошти ОСОБА_4 від продажу належної їй квартири своєму сину - ОСОБА_3 , вона не знає. Чому спірна квартира оформлена не на ОСОБА_1 їй також невідомо.

Покази свідка ОСОБА_11 ґрунтувалися на особистих відносинах членів родини. Передачі грошових коштів від ОСОБА_4 - померлому ОСОБА_3 вона не бачила.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що йому було відомо зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що метою продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 є забезпечення житлом позивачки. При цьому в родинному колі було вирішено, що право власності на спірну квартиру буде оформлено на ОСОБА_3 , щоб в подальшому він подарував спірну квартиру дочці, чого не сталося. Передачі грошових коштів від ОСОБА_4 - ОСОБА_3 від продажу квартири АДРЕСА_2 він не бачив.

Свідок ОСОБА_14 , яка є дочкою відповідачки, суду показала, що відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були напруженими. Грошові кошти на придбання спірної квартири її мати та ОСОБА_3 збирали самостійно.

Свідок ОСОБА_15 , яка є донькою відповідачки вказала, що до укладання шлюбу у відповідачки була квартира у Печерському районі м. Києва, а у ОСОБА_3 в Деснянському районі м. Києва. Вказану нерухомість вони продали і придбали спільне житло. На протязі подружнього життя ними було придбано сім квартир, в тому числі і спірну квартиру та земельну ділянку в м. Узин, на якій збудовано будинок, де вони і проживали. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 частину житла продавали, інше купували, частину здавали в найм, що було додатковим джерелом їхнього доходу. Виходячи з того, що ОСОБА_3 міг періодично зловживати спиртними напоями, грошові кошти від продажу нерухомості знаходились у неї, а за потреби вона їх надавала. На передодні укладання договору купівлі-продажу спірної квартири на прохання ОСОБА_2 вона передала частину грошових коштів.

Свідок ОСОБА_16 суду показала що відносини між батьком і ОСОБА_1 були складними, позивач вимагала перереєструвати право власності на спірну квартиру на неї. Чи передавались грошові кошти ОСОБА_3 його матір`ю для придбання спірної квартири вона особисто не бачила.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту набуття спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_3 , та що спірна квартира є спільним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та це не заперечується сторонами, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В. від 17.04.2018 ОСОБА_2 надавала згоду на придбання спірної квартири у спільну сумісну власність подружжя, покупцем якої був ОСОБА_3 (а.с. 98 т. 1).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Саме по собі укладення договору купівлі - продажу квартири, яка належала матері ОСОБА_3 в один і той же день, що і укладення договору купівлі - продажу спірної квартири не свідчить про те, що кошти, виручені від продажу квартири АДРЕСА_2 були використані саме на придбання спірної квартири чи передані ОСОБА_3 в його особисту приватну власність, оскільки такі кошти могли передаватися і у спільну сумісну власність.

Позивач вказувала, що метою продажу квартири АДРЕСА_2 було забезпечення житлом особисто неї, проте ні позивач, ні свідки не змогли пояснити, чому спірна квартира придбана на ім`я ОСОБА_3 , а не на ім`я позивачки та протягом одинадцяти років, аж до смерті ОСОБА_3 , ні квартира в цілому, ні її частина не була переоформлена на ім`я позивачки.

Позивач обгрунтовувала придбання спірної квартири на ім`я ОСОБА_3 тим, що вона перебувала у шлюбі, та розуміла, що у разі придбання майна у період шлюбу, таке майно є спільною сумісною власністю. Проте і ОСОБА_3 на час придбання квартири перебував у шлюбі, а відтак ще на час придбання квартири позивач розуміла, що квартира придбана у спільну сумісну власність подружжя. Будь - яких перешкод зазначити у договорі купівлі - продажу про те, що квартира купується за особисті кошти ОСОБА_3 у сторін договору не було. Але такий пункт у договорі відсутній, натомість, при укладенні договору відповідач, як дружина покупця, надала згоду на придбання спірної квартири у спільну сумісну власність. За життя ОСОБА_3 також не ставив питання про визнання спірної квартири його особистою власністю.

Реєстрація позивачки разом з дитиною у спірній квартирі та її проживання у цій квартирі не змінює правового статусу спірної квартири, як такої, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд надав оцінку показам свідків у сукупності з іншими доказами та поясненями сторін, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував покази свідків чи про те, що такі покази викладені неправильно колегія суддів вважає безпідставними. Свідки не були присутні при передачі коштів при укладенні договорів купвлі - продажу, а про те, що ОСОБА_4 передала кошти сину для придбання спірної квартири знають лише з її слів.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЦПК України якщо показання свідка грунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустими згідно з правилами цього Кодексу.

Будь - яких інших доказів про те, що кошти від продажу квартири, що належала ОСОБА_4 були передані ОСОБА_3 для придбання спірної квартири, до того ж лише у його особисту власність, та що такі кошти дійсно були витрачені на придбання спірної кваритри, крім показань свідків, які знають про ці обставини лише зі слів ОСОБА_4 позивачкою не надано.

Звіти про вартість квартири, що була продана ОСОБА_4 та звіти про вартість квартир, які були придбані не є доказами того, що кошти від продажу квартири витрачені саме для придбання спірної квартири. Крім того, ціна продажу та купівлі квартир вказана у договорах купівлі - продажу, які є чинними і будь - ким не оспорвалися, у тому числі, з підстав неправильного зазначення ціни, чи переведення прав покупця на позивачку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував правові висновки Верхового Суду України не можна визнати обгрунтованими. Так, відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 25.11.2015 № 6-2333цс15, від 16.12.2015 № 6-2641цс15, від 12.10.2016 № 6-846цс16, від 07.12.2016 № 6-1568цс16, від 05.04.2017 № 6-399цс17 сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності, а є приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Проте, оскільки щодо майна, придбаного у період шлюбу, спільна сумісна власність подружжя на це майно презюмується, доведення факту придбання такого майна за особисті кошти покладається на особу, яка заявляє вимоги про визнання майна особистою приватною власністю.

Як вказувалося вище позивач не довела належними та допустими доказами придбання спірної квартири її батьком ОСОБА_3 за його особисті кошти, а сам ОСОБА_3 не оспорював право спільної сумісної власності подружжя та цю квартиру.

Натомість відповідач надала докази наявністі у подружжя грошових коштів на час придбання спірної квартири, а саме договори про відчуження іншого нерухомого майна.

Посилання у апеляційній скарзі на постанови касаційного цивільного суду Верховного Суду також не можна визнати обгрунтованими, оскільки ці постанови стосуються інших цивільних справ, з іншими обставинами, та не містять правових висновків, які б підлягали обов`язковому застосуванню, як це передбано для постанов Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися власлідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Оскільки позивачкою не доведено, що спірна квартира є особистою приватною власністю спадкодавця, суд правильно відмовив і у задоволенні вимог про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на 1/2 частину цієї квартири.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 11.06.2020.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик