Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2020 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Гришка О.Я., за участі секретаря судового засідання Федорини А.А., відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся 05.05.2020 року до Оржицького районного суду Полтавської області з вказаним позовом.

У позові вказано, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 01.11.2006 року, згідно якої банком відкрито картковий рахунку із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 10000 грн.

Як вказує у позовній заяві позивач, відповідачем ОСОБА_1 порушено зобов`язання за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості він станом на 31.03.2020 року має заборгованість в сумі 155708,30 грн., яка складається з наступного: 4979,42 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 4979,42 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 1670,80 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 149058,08 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача частину суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 01.11.2006 року в розмірі 131292,31 грн. та стягнути судові витрати.

Ухвалою суду від 19.05.2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін.

28.05.2020 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач заявлені до нього позовні вимоги не визнає. Також відповідач зазначає, що позивач протягом тривалого часу створював умови щодо штучного зростання заборгованості внаслідок нарахування штрафних санкцій, відсотків, які в десятки разів перевищують розмір заборгованості. Відповідач вказує, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку від 01.11.2006 року процентна ставка зазначена у розмірі 3% на місяць в розрахунку 360 днів у році та зазначений номер картки. У цій заяві-анкеті відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафів, пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Строк дії кредитного ліміту збігається із терміном дії кредитної картки. Сторони не узгоджували номер картки, з якої слід здійснювати списання коштів, позивач самостійно здійснював нарахування та списання кредитних коштів, а нарахування процентів за кредитним договором після спливу строку дії картки - вересень 2015 року припиняється. Також, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 вказує, що доказів письмового ознайомлення відповідача із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку позивачем не надано, а відповідно не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

15.06.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник посилається на те, що відповідач не надав доказів про те, що саме поведінка банку унеможливила виконання ним своїх зобов`язань, що призвело до обсягу загальної заборгованості за кредитним договором.

16.06.2020 року до суду надійшло заперечення ОСОБА_1 на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому, крім іншого, відповідач зазначив, що позивачем було неправильно здійснено розрахунок заборгованості, вказувалося на нікчемність кредитного договору, укладеного з порушенням письмової форми, також відповідач просив застосувати до позову правові наслідки пропуску строків позовної давності.

У судове засідання представник позивача Гребенюк О.С. (довіреність №367-К-Н-О від 31.01.2019 року) не з`явився, в матеріалах справи є клопотання, в якому представник просить суд розгляд справи провести за його відсутності, повідомляє, що заявлені позовні вимоги вони підтримують в повному обсязі (а.с. 45, 52).

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив суд застосувати до позовних вимог позивача правові наслідки пропуску строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Згідно із витягом із статуту позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (а.с.48-49). Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також банківською ліцензією підтверджується, що позивач є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення банківських операцій (а.с. 46-47).

Судом встановлено, що 01.11.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 6700 грн. У вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 згідний з тим, що ця заява разом Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку (а.с. 31).

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 01.11.2006 року, яка надана позивачем, вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка, як вважає позивач, становить 131292,31 грн., та складається з наступного: 4979,42 грн. заборгованість за тілом кредиту, 1670,80 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 124642,09 грн. заборгованість за пенею та комсією за період з 01.11.2006 року по 01.08.2019 року (а.с. 5-22).

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві від 01.11.2006 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с. 31).

Банк, крім іншого, просив стягнути з відповідача пеню та комісію за період з 01.11.2006 по 01.08.2019 року.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору (а.с.а.с. 32-37).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Суд вважає, що стороною позивача не доведено того, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та розмір відповідної комісії, тому вимоги позивача в цій частині не ґрунтуються на нормах законодавства.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 (7-рп/2013) зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Крім цього, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача на отримання від відповідача суми наданого останньому кредиту (в сумі 4979 грн. 42 коп.), та відсотків за користування цим кредитом (в сумі 1670 грн. 80 коп.) порушене. При цьому суд приймає до уваги розрахунок заборгованості відповідача, наданий позивачем.

Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно довідки про видані ОСОБА_1 позивачем кредитні картки (а.с. 29), термін дії останньої кредитної картки, виданої ОСОБА_1 , сплив в останній день вересня 2015 року. Позивач звернувся до суду 05.05.2020 року. Як вбачається з розрахунків заборгованості (а.с.а.с. 5-22) та з виписки за договорами, наданої позивачем (а.с.а.с. 23-28) протягом трьох останніх перед зверненням позивача до суду років відповідач жодного разу самостійно не здійснював погашення заборгованості, про яку йдеться у позовній заяві. Також, як вбачається з цієї ж виписки за договорами, 14.08.2019 року, 15.08.2019 року, 16.08.2019 року, 17.08.2019 року та 18.08.2019 року мало місце «автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_3 ». Проте, на переконання суду, вказані операції не є підтвердженням вчинення особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, оскільки, вчинялися самим позивачем, а не відповідачем. У заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 31 зворот) зазначено: «Сплата заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списання банком коштів з дебетної картки №», однак, номер дебетної картки не зазначений, що свідчить про відсутність згоди відповідача на автоматичне погашення простроченої заборгованості саме з тієї дебетної картки відповідача, з якої відповідні кошти були списані.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду поза межами строків позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити у зв`язку зі спливом на момент звернення позивача до суду строків позовної давності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 257, 264, 509, 526, 551, 549, 627, 634, 638, 1048-1050, 1054, 1065-1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) до ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі.

За ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 354 ЦПК України, учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно до п.3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, і статтею 354 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 22.06.2020 року.

Суддя