Справа №265/7633/19
Провадження №2/265/405/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Шиян В. В.,

за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалася на ті обставини, що перебуваючи у шлюбі, 10 грудня 2002 року, вона разом з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому 04 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір про поділ майна між колишнім подружжям, (в подальшому Договір) який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С. Договір про поділ спільно нажитого майна під час шлюбу мав на меті припинити право спільної сумісної власності подружжя щодо зазначеного у цьому договорі майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів розподілу спільного майна подружжя. Відповідно до пункту 2 та підпункту 2.6 Договору у власність ОСОБА_1 переходить майно: трьохкімнатна квартира за номером АДРЕСА_2 . Підпунктом 2.6.2. Договору передбачено, що згідно з цим договором колишнє подружжя знайшли згоду, що строком до 10 січня 2016 року ними буде укладено нотаріально посвідчений договір дарування відповідачем позивачу, 1/2 частини зазначеної квартири. Пунктом 3 Договору встановлено, що у зв`язку з поділом майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та передачі частини майна чоловіка дружині, ОСОБА_1 , виплачує ОСОБА_2 грошову компенсацію у сумі 356 967,00 гривень, що еквівалентно 13700,00 євро під час підписання цього договору, що і було зроблено позивачкою. Відповідач ОСОБА_2 підтвердив те, що він особисто отримав грошову компенсацію внаслідок поділу спільного майна подружжя та передачі частини майна чоловіка - дружині, але при цьому на теперішній час, зі свого боку не бажає виконувати вимоги договору.

Позивач неодноразово зверталася до відповідача через приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. шляхом направлення останньому нотаріально посвідченої заяви з проханням виконати зобов`язання передбачені п. 2.6.2 Договору та укласти нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на її ім`я, однак в добровільному порядку в зазначені час та дату відповідач не з`являвся для укладення договору дарування. Оскільки позивач зі свого боку виконала всі умови договору, а відповідач ухиляється від його виконання, позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 4 листопада 2019 року провадження по справі було відкрито, справа призначена до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 22 січня 2020 року, підготовче судове засідання закрито, справу призначено до розгляду.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, не заперечують проти винесення заочного рішення, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомив.

За наведених обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Дослідив матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно договору купівлі продажу від 10 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Ніконенко Т.В, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 . АДРЕСА_3 то квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони на інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У зв`язку із набранням Цивільним кодексом України чинності з 1 січня 2004 року, Сімейний кодекс України також набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому нормами цього Кодексу регулюються відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності, а спірні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України.

За правилами статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином можливо прийти до висновку що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана обома в період шлюбу, та відповідно до Договору від 4 січня 2016 року, між подружжям було визначено право часткової власності, т.т. по 1/2 частині квартири кожному.

Згідно п.2.2. Договору про поділ майна колишнім подружжям від 4 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С., у власність ОСОБА_1 , переходить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, та є приватною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до п.2.6.2 Договору, Згідно з цим договором колишнє подружжя дійшли згоди, що строком до 10 січня 2016 року ними буде укладено нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2.6.3 Договору, у разі ухилення від виконання п.2.6.2 цього договору однієї із сторін, а саме оформлення нотаріального договору дарування, інша сторона має право визнати право власності на 1/2 частину квартири шляхом звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину квартири на підставі цього договору.

В рахунок компенсації за свою частку в квартирі АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 отримав грошову компенсацію в розмірі 356 967,00 гривень, що еквівалентно 13700 євро.

Про отримання обумовлених грошей відповідачем ОСОБА_2 свідчить його особистий підпис під пунктом 3.1 в Договорі.

Відповідно до статті 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Положеннями статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Отже законодавець передбачив та надав можливість подружжю під час поділу спільного набутого майна за час шлюбу, укласти Договір про поділ такого майна.

Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 17 жовтня 2016 року, яке набрало чинності, було досліджено можливу недійсність правочину, та вирішено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору про поділ майна між колишнім подружжям від 4 січня 2016 року недійсним відмовити.

Враховуючи вищевказані положення діючого законодавства України, а також рішення суду, яке набрало чинності, суд прийшов до висновку що Договір про поділ майна між колишнім подружжям від 04 січня 2016 року відповідає інтересам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 тож є законним і не суперечить нормам діючого законодавства.

На виконання вимог пункту 2.6.2 Договору, позивач ОСОБА_1 зверталася до відповідача ОСОБА_2 через приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. шляхом направлення останньому нотаріально посвідченої заяви з проханням виконати зобов`язання передбачені п. 2.6.2 Договору та укласти нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я позивачки. ( а.с.12)

Однак в добровільному порядку в зазначені час та дату відповідач не з`являвся для укладення договору дарування.

Таким чином, вищенаведене свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від добровільного виконання взятих на себе зобов`язань та не з`являється до нотаріусу для укладання договору дарування 1/2 частини квартири, що порушує законні права та інтереси позивачки, яка зі свого боку виконала всі умови договору, та передала ОСОБА_2 грошову компенсацію, відповідно до п.3. Договору.

Відповідно до положень пункту 2.6.3 Договору про поділ майна між колишнім подружжям від 04.01.2016 року, у разі ухилення від виконання п. 2.6.2 цього Договору однією із сторін, а саме оформлення нотаріального договору дарування, інша сторона має право визнати право власності на 1/2 частину квартири шляхом звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину квартири на підставі цього договору.

Відповідно до п.12 Договору, про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину ( в тому числі , але не обмежуючись статтями 215-236, 403, 601 ЦК України, щодо правових наслідків недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону ст. 64,68,69,70,92-103,190 СК України, сторонам нотаріусом роз`яснено.

Договір відповідачем ОСОБА_2 було підписано особисто.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже оскільки позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 під час підписання договору визнали один за одним право власності на 1/2 частину квартири, при цьому позивачка ОСОБА_1 повністю виконала всі умови Договору про поділ майна між колишнім подружжям від 4 січня 2016 року, а також зі свого боку зробила все для урегулювання даного спору з відповідачем ОСОБА_2 у досудовому порядку, але відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов`язань чим порушує права та інтереси позивачки, суд вважає за можливе на виконання умов п.2.6.3 Договору, задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 10 грудня 2002 року.

Однією з позовних вимог ОСОБА_1 є визнання її єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . Суд враховуючи вищевикладене, а також той факт, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 10 грудня 2002 року вже належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 а право власності на іншу 1/2 частину квартири переходить на підставі рішення суду, вважає, що позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_1 , єдиним власним спірної квартири є зайвими.

Щодо вимог по відшкодуванню судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 141 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються відповідача.

Згідно квитанції позивачем ОСОБА_1 при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1006,50 гривень, а також судові витрати в розмірі 500 гривень ( акт надання послуг № 17 від 17.10.2019 року), за проведення оціночної експертизи.

Позовні вимоги позивача задоволені судом в повному обсязі, а тому з відповідача підлягають стягненню в повному обсязі судовий збір та судові витрати.

Керуючись ст. ст. 76, 81, 141, 265- 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору про поділ майна між колишнім подружжям - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожним.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 43.5 кв.м що належала на праві часткової власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючого в квартирі АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір в розмірі 1006,5 гривень, судові витрати в розмірі 500 гривень, а всього 1506,50 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися в Єдиному реєстрі судових рішень за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення було складено та підписано 16 червня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає в АДРЕСА_5 .

Представник позивача адвокат Бубнова Людмила Василівна, свідоцтво ДН № 5295 від 26 грудня 2018 року, адреса для листування: 87521 місто Маріуполь, вулиця Маріупольська, 71.

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає в АДРЕСА_6 .

Суддя: