Дата документу 10.08.2020 Справа № 214/1666/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 214/1666/19 Головуючий у 1 інстанції Мінгазов Р.В.
Провадження №22ц/807/1093/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно укладеного договору № б/н від 27 серпня 2008 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та Правилами, Тарифами, складають між нею та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач зазначав, що свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, втім, у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, остання має заборгованість, яка станом на 31 січня 2019 року складає 221721,74 грн., та складається з: 3853,71 грн. - тіла кредиту; 212377,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5490,29 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

У позовні заяві, АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що, оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, та з огляду на наведене, просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість у розмірі 121146,75 грн., яка складається з 3853,71 грн. - тіла кредиту та 117293,04 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом з 28 серпня 2008 року по 30 травня 2018 року та 1921 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 27 серпня 2008 року, яка складається з непогашеного тіла кредиту у розмірі 3852,71 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриваБанк» 61,11 грн. судових витрат.

Задовольняючи позов в частині стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості. Оскільки у заяві позичальника від 28 серпня 2008 року процентна ставка не зазначена, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами.

Частково не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначено, що вони не погоджуються з рішенням суду в частині відмови у стягнення простроченого тіла кредиту та неустойки (пені та штрафів), натомість у прохальній частині апеляційної скарги, скаржник просить скасувати заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2019 року в частині відмови у стягнення заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог. В іншій частині просили рішення залишити без змін.

Так, ст. 367 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Зокрема, частинами 1,6 цієї статті встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» в суді першої інстанції не заявлялось вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту та неустойкою (пеня та штрафи), а в апеляційній скарзі не оскаржується рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, колегією суддів рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом з 28 серпня 2008 року по 30 травня 2018 року у розмірі 117293,04 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги погоджену сторонами та підписану відповідачем довідку від 27 серпня 2008 року про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду», якою сторонами погоджено умови кредитування, а саме: тип картки, тип кредитної лінії - поновлювальна, валюта рахунку - гривня, базова відсоткова ставка - 3 % на місяць, розмір щомісячного платежу - 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, що слідує за звітним, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

ОСОБА_1 своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 27 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № б/н, у вигляді анкети-заяви, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у анкеті-заяві (а.с. 7, 8).

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, чим порушила умови кредитного договору.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 серпня 2008 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка була підписана відповідачем (а.с. 9). В довідці сторони узгодили розмір відсоткової ставки за користування кредитом, який дорівнює 3% на місяць (36% на рік) (а.с. 9, зворот).

Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. Довідка підписана особисто ОСОБА_1 , а тому ці умови кредитування вважаються узгодженими сторонами та мають виконуватись позичальником належним чином.

Отже, банк набув право на отримання процентів за кредитним договором № б/н від 27 серпня 2008 року.

З розрахунку заборгованості, доданого АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за процентами з 28 серпня 2008 року по 30 травня 2018 року становить 117293,04 грн. (а.с. 5-6).

Проте, дослідивши розрахунок, наданий АТ КБ «ПриватБанк» колегією суддів встановлено, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 117293,04 грн. суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді.

Встановлено, що базова ставка за процентами за користування кредитними коштами, зазначена у довідці становить 3 % на місяць, що становить 36% річних. Проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки як у передбаченому розмірі, так і у підвищеному розмірі, а саме: з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року нарахування відбувалось за відсотковою ставкою у розмірі 34,80 % річних, з 01 квітня 2015 року по 31 січня 2019 року у розмірі 43,20 % річних (а.с. 6).

Так, в обґрунтування правомірності підвищення відсотком ставки, АТ КБ «ПриватБанк» посилається на п. 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якого, Банк має право на зміну Правил та/або Тарифів Банку, які викладені на банківському сайті.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на час укладення указаного кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом частини четвертої та шостої статті 1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

У абзаці 1 пункту 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статті 1056-1 ЦК України у зв`язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

У абзацах 3, 4 пункту 28 указаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року судам роз`яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Разом з тим, анкета-заява, та довідка про умови кредитування, підписані відповідачем не передбачає можливість Банком змінювати відсоткову ставку за користування кредитними коштами в односторонньому порядку.

Посилання позивача на Умови та правила надання банківських послуг, колегією суддів не можуть прийматися до уваги, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені та комісії.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 в частині узгодження зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами, АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Разом з тим, з розрахунку заборгованості, доданої до позовної заяви, вбачається, що після безпідставного підвищення відсоткової ставки, (з 01 вересня 2014 року) кошти, сплачені ОСОБА_1 на погашення кредиту не зараховувались у рахунок погашення процентів. Встановлено також, що заборгованість у ОСОБА_1 на яку за умовами договору нараховуються відсотки виникла з 13 вересня 2009 року, а отже відсутні підстави для нарахування плати за процентами за період з 28 серпня 2008 року по 12 вересня 2009 року.

Висновки суду щодо стягнення розміру тіла кредиту (3853,71 грн.) сторони не оскаржують.

Заяв про застосування позовної давності відповідач ОСОБА_1 суду не подавала.

З урахуванням наведеного, за погодженими умовами кредитування в межах заявлених вимог, станом на 30 травня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 за відсотками, виходячи з розміру відсоткової ставки 3,0 % на місяць на залишок заборгованості, становить 13665,26 грн. (3853,71 грн. х 36 х 3546 днів (період з 13 вересня 2009 року по 30 травня 2018 року) : 360 : 100 = 13665,26грн.)

Відтак стягненню на користь банка підлягає заборгованість за відсотками в розмірі 13665,26 грн.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками за кредитним договором б/н від 27 серпня 2008 року в розмірі 13665,26 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог (14,46%) в розмірі 277,80 грн., суми судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог (11,65%) в розмірі 325,03 грн., всього 602,83 грн.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2019 року у цій справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків - скасувати, прийняти в цій частині нову постанову, за якою:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків за договором про надання банківських послуг № б/н від 27 серпня 2008 року - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по відсоткам 13665 (тринадцять тисяч шістсот шістдесят п`ять) гривень 26 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати у сумі 602 (шістсот дві) гривні 83 копійки.

В іншій частині рішення не переглядалось.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 серпня 2020року.

Головуючий:

Судді: