12 червня 2020 року м. Кремінна
Справа № 414/1065/20
Провадження № 2/414/274/2020
Кремінський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Безкровного І.Г.,
за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернулися до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення права користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначається, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрований рідний син позивачів ОСОБА_3 , який з 28 серпня 2010 року за місцем своєї реєстрації не проживає.
Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. У той же час, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачам у реалізації їх права власності на вказаний будинок, у зв`язку з чим позивачі просили суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням.
У судове засідання позивачі та представник ОСОБА_4 не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких також зазначили, що позовні вимоги підтримують та не заперечують проти винесення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялося, відзиву на позову він не подав, а позивачі та представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала.
Також у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що згідно з договорами купівлі-продажу від 20.06.1990 та 15.12.1992 позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях по 1/2 частині набули права власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11, 12-13).
Відповідно до довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №№ 1730, 1735 від 06.05.2020, виданих адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрований рідний син позивачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14, 15).
З акту про встановлення фактичного місця проживання від 06.05.2020, завіреного підписом адміністратора Центру надання адміністративних послуг відділу адміністративних послуг Кремінської міської ради, а також сусідами-свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак з 28 серпня 2010 року і по теперішній час за місцем своєї реєстрації не проживає (а.с. 16).
Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому залишається зареєстрованим їх рідний син відповідач ОСОБА_3 , що перешкоджає позивачам у реалізації їх права власності на цей будинок.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Так, у п. 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 наголошується, що згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004).
Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що відповідач не проживає за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом про встановлення фактичного місця проживання від 06.05.2020, і доказів поважності причин цього суду надано не було, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивачів, а тому позов підлягає повному задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування жилим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його складення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Кремінського районного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
У зв`язку із введенням на території України карантину зазначені процесуальні строки (апеляційного оскарження рішення та набрання ним законної сили) продовжуються на строк дії карантину. Перебіг строків на оскарження рішення починається з наступного дня після закінчення карантину.
Позивач-1: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Позивач-2: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Суддя І.Г. Безкровний