Справа № 487/1392/19
Провадження № 2/487/151/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Рурич І.В., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/1392/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, -

за участю представника позивача: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, а саме: виділити їй у власність Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , Ѕ частку автомобіля «Mitsubishi Carisma», державний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за автомобіль, також виділити їй у користування шафу 1 шт. вартістю 700 грн., диван 1 шт. вартістю 2000 грн., крісло розкладне 1 шт. вартістю 200 грн., холодильник ВЕКО 1 шт. вартістю 1500 грн., машинку пральну Indesit 1 шт. вартістю 2500 грн., кухонну стінку вартістю 4500 грн., газову плиту 1 шт. вартістю 1000 грн. та телевізор КІVI 1 шт. вартістю 7500 грн., виділити у користування ОСОБА_2 майно: шафу 1 шт. вартістю 700 грн., диван 1 шт. вартістю 2000 грн., крісло розкладне 1 шт. вартістю 200 грн., тумбочки 2 шт. вартістю 300 грн., крісло комп`ютерне 1 шт. вартістю 400 грн., стіл комп`ютерний 1 шт. вартістю 4500 грн., комп`ютер LG 1 шт. вартістю 5500 грн., телевізор ДЛ E WOO 1шт. вартістю 800 грн., кухонний куток 1 шт. вартістю 1500 грн., мікрохвильова піч 1 шт. вартістю 800 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що з 01.11.2003 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час спільного сімейного життями ними за спільні кошти, було придбане однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , автомобіль «Mitsubishi Carisma», державний номер НОМЕР_1 та 2 шафи, 2 дивана, 2 крісла розкладних, холодильник ВЕКО, машинку пральну Indesit, кухонну стінку, газову плиту, телевізор КІVI тумбочки 2 шт, крісло комп`ютерне, стіл комп`ютерний, комп`ютер LG, телевізор ДЛ E WOO, кухонний куток та мікрохвильову піч. Посилаючись, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, просила про його поділ у рівних частках.

Ухвалою від 15.03.2019 відкрите провадження у справі.

05.07.2019 відповідач ОСОБА_2 надав заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що квартира АДРЕСА_1 не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки була придбана за кошти його матері ОСОБА_4 у розмірі 25 тис. доларів США, що по курсу НБУ становило 137500 грн., які остання подарувала йому у січні 2008 року для придбання спірної квартири. При цьому, позивачка з 2005 по 2010 не працювала, не мала доходу, у зв`язку з чим у неї не було коштів для придбання квартири та іншого майна, в той же час він працював, мав достойний заробіток для забезпечення сімї та придбання майна. Автомобіль «Mitsubishi Carisma» державний номер НОМЕР_1 не є його власністю, тому не є їхнім спільним сумісним майном та не підлягає поділу. Крім того, за його особисті кошти були придбані холодильник ВЕКО, машинка пральна Indesit, кухонна стінка та телевізор КІVI, тому ци речі також не підлягають поділу.

12.09.2019 ОСОБА_1 звернулась до суду із клопотанням про призначення товарознавчої експертизи.

Ухвалою від 12.09.2019 забезпечено позов, шляхом накладення арешту.

Ухвалою від 12.09.2019 у справі призначено судову товарознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

24.02.2020 до суду надійшов висновок експерта №125-003 від 14.02.2020.

Ухвалою від 25.02.2020 відновлено провадження у справі.

В судовому засіданні позивача та її представник позовні вимоги уточнили, просили визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , вважали можливим сплатити відповідачу грошову компенсацію за Ѕ частку квартири, з урахуванням, що позивачем проживає неповнолітня дитина, визнати за позивачем право власності на Ѕ частку автомобіля «Mitsubishi Carisma», державний номер НОМЕР_1 , із виплатою грошової компенсації за Ѕ частку автомобіля у розмірі 32065 грн., також уточнює, що вартість стола комп`ютерного 450 грн., а не 4500 грн., виділити у користування ОСОБА_1 шафу 1 шт. вартістю 700 грн., диван 1 шт. вартістю 2000 грн., комод вартістю 600 грн., крісло розкладне 1 шт. вартістю 200 грн., холодильник ВЕКО 1 шт. вартістю 1500 грн., машинку пральну Indesit 1 шт. вартістю 2500 грн., кухонну стінку вартістю 4500 грн., газову плиту 1 шт. вартістю 1000 грн. та виділити у користування ОСОБА_2 майно: шафу 1 шт. вартістю 700 грн., диван 1 шт. вартістю 2000 грн., крісло розкладне 1 шт. вартістю 200 грн., тумбочки 2 шт. вартістю 300 грн., крісло комп`ютерне 1 шт. вартістю 400 грн., стіл комп`ютерний 1 шт. вартістю 450 грн., комп`ютер LG 1 шт. вартістю 5500 грн., телевізор ДЛ E WOO 1шт. вартістю 800 грн., кухонний куток 1 шт. вартістю 1500 грн., мікрохвильова піч 1 шт. вартістю 800 грн., телевізор КІVI 1 шт. вартістю 7500 грн., а всього на загальну суму 20150 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь 3318,70 грн. судового збору, 3000 грн. правової допомоги та 3000 грн. за проведення експертизи. Уточнені позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти поділу побутових речей запропонованим позивачем, не заперечував проти визнання за позивачем право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , враховуючи, що квартира була придбана за грошові кошти його матері та заперечував проти поділу автомобіля, який ним було відчужено під час шлюбу.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного:

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.07 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 01 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвання рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.03.2019.

Під час перебування у шлюбі, 12.02.2008 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Юрловою Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за №318, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно.

Відповідач вважавє вказану квартиру його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що вказане майно було придбане хоча і під час перебування з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, але за його особисті кошти у розмірі 25 тис. доларів США, отриманих в подарунок від матері ОСОБА_4 , від продажу нею земельної ділянки, тому вважав, що за позивачем може бути визнано право власності лише на 1/3 частку спірної квартири.

Так, сторонами суду не надано доказів відносно ціни спірної квартиру на час її придбання, проте, згідно висновку експерта №125-003 від 14.02.2020, експертом було визначено, що ринкова вартість квартири становить 377353 грн.

При цьому, суд ставиться критично до посилання відповідача на отримання ним для купівлі квартири від ОСОБА_4 25 тис. доларів США від продажу земельної ділянки, оскільки згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.02.2008 ОСОБА_4 було продано 1200/2347 часток земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 за ціною 14150 грн. Інших доказів отримання ОСОБА_2 25 тис. доларів США суду не надано.

Тому, крім власних тверджень, відповідачем не надано жодних належних, достовірних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, на підтвердження, що спірна квартира є його особистою власністю та не було цього встановлено і в судовому засіданні.

Таким чином, суд визнає квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_5 , яка була придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі, та виходячи із рівності часток у майні подружжя, відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, з урахуванням того, що іншого сторонами не визначено за домовленістю або шлюбним договором, та ОСОБА_2 не зазначені обставини, що мають істотне значення та дають можливість суду відступити від засад рівності часток подружжя, тому за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 слід визнати право власності по Ѕ частки за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

Суд ставиться критично до посилання позивача про можливість нею сплатити відповідачу грошову компенсацію за Ѕ частку спірної квартири, оскільки присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ст. 71 ч. 4 СК України).

Крім того, відповідно до даних Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (філія) Головного сервісного центру МВС за №31/14-40 від 29.05.2020, у період з 28.09.2018 по 09.02.2019, право власності на транспортний засіб «Mitsubishi Carisma», державний номер НОМЕР_1 , було зареєстровано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, реєстрація автомобіля за ОСОБА_2 здійснена 28.09.2018, тобто під час проживання сторін у зареєстрованому шлюбі.

09.02.2019 право власності автомобіль «Mitsubishi Carisma», державний номер НОМЕР_1 , було перереєстровано на ОСОБА_4 , що також підтверджєуться Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, що під час перебування ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі придбано спірний транспортний засіб, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та виходячи із рівності часток у майні подружжя, відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, за ОСОБА_1 слід визнати право власності по Ѕ частки спірного автомобіля.

Але за обставин, що ОСОБА_2 09.02.2019 відчужив автомобіль «Mitsubishi Carisma», державний номер НОМЕР_1 , без відома та згоди позивачки, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки ринкової вартості спірного автомобіля, що становить 32065 грн., згідно висновку експерта №125-003 від 14.02.2020, яким встановлена ринкова варстість автомобіль «Mitsubishi Carisma», 2003 року випуску 64130 грн., з урахуванням року випуску, пробігу, комплектації, комплектності, природного зносу, технічного стану та зовнішнього вигляду. Вказану вартість спірного автомобіля відповідачем не оспорювалась.

Крім того, суд вважає за доцільне, з урахуванням побажання позивача та відсутності обґрунтованих заперечень відповідача, здійснити поділ побутового майна подружжя ОСОБА_5 , виділивши у користування ОСОБА_1 майно: шафу 1 шт. вартістю 700 грн., диван 1 шт. вартістю 2000 грн., комод вартістю 600 грн., крісло розкладне 1 шт. вартістю 200 грн., холодильник ВЕКО 1 шт. вартістю 1500 грн., машинку пральну Indesit 1 шт. вартістю 2500 грн., кухонну стінку вартістю 4500 грн., газову плиту 1 шт. вартістю 1000 грн., а всього на загальну суму 13000 грн.; виділити у користування ОСОБА_2 майно: шафу 1 шт. вартістю 700 грн., диван 1 шт. вартістю 2000 грн., крісло розкладне 1 шт. вартістю 200 грн., тумбочки 2 шт. вартістю 300 грн., крісло комп`ютерне 1 шт. вартістю 400 грн., стіл комп`ютерний 1 шт. вартістю 450 грн., комп`ютер LG 1 шт. вартістю 5500 грн., телевізор ДЛ E WOO 1шт. вартістю 800 грн., кухонний куток 1 шт. вартістю 1500 грн., мікрохвильова піч 1 шт. вартістю 800 грн., телевізор КІVI 1 шт. вартістю 7500 грн., а всього на загальну суму 20150 грн.

При цьому вимоги щодо грошової компенсації позивачем не зявлялось.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінені на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3318,70 грн. , Ѕ частка витрат за проведення судової товарознавчої експертизи, що становить 3000 грн., згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 22.01.2020 Регіональної Торгово-промислої палати (6000 грн.:2).

Крім того, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З матеріалів справи вбачається, що 22.05.2019 між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено угоду про надання правової допомоги, на підтвердження правого статусу адвоката надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №553 від 19.10.2009 та ордер.

Понесені витрати позивача на правову допомогу підтверджуються угодою від 22.05.2019, якою визначено розмір гонорара за ведення справи у розмірі 3000 грн.

Таким чином, витрати на правову допомогу які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складають 3000 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 80, 81 , 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля «Mitsubishi Carisma», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок грошової компенсації за Ѕ частку автомобіля 32065 грн.

Виділити у користування ОСОБА_1 майно: шафу 1 шт. вартістю 700 грн., диван 1 шт. вартістю 2000 грн., комод вартістю 600 грн., крісло розкладне 1 шт. вартістю 200 грн., холодильник ВЕКО 1 шт. вартістю 1500 грн., машинку пральну Indesit 1 шт. вартістю 2500 грн., кухонну стінку вартістю 4500 грн., газову плиту 1 шт. вартістю 1000 грн. , а всього на загальну суму 13000 грн.

Виділити у користування ОСОБА_2 майно: шафу 1 шт. вартістю 700 грн., диван 1 шт. вартістю 2000 грн., крісло розкладне 1 шт. вартістю 200 грн., тумбочки 2 шт. вартістю 300 грн., крісло комп`ютерне 1 шт. вартістю 400 грн., стіл комп`ютерний 1 шт. вартістю 450 грн., комп`ютер LG 1 шт. вартістю 5500 грн., телевізор ДЛ E WOO 1шт. вартістю 800 грн., кухонний куток 1 шт. вартістю 1500 грн., мікрохвильова піч 1 шт. вартістю 800 грн., телевізор КІVI 1 шт. вартістю 7500 грн., а всього на загальну суму 20150 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3318,70 грн. судового збору, 3000 грн. правової допомоги та 3000 грн. за проведення експертизи.

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Повний текст рішення складено 10.06.2020.