ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Херсон

справа № 664/3378/18

провадження № 22-ц/819/560/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області у складі судді Бойка В.П. від 16 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина - ОСОБА_3 , після смерті якої залишилося спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 .

За волею його дружини спадщину після її смерті повинен був він прийняти на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України, а в подальшому продати квартиру та гроші від реалізації майна передати її дочці ОСОБА_4 , яка проживає в іншій країні.

Після смерті дружини та через діагностування у нього онкологічної хвороби з летальним наслідком протягом 6-12 місяців, він звернувся до дочки померлої з метою вирішення питання спадщини шляхом складення на її ім`я заповіту, від чого вона відмовилась та з погрозами притягнення його до кримінальної відповідальності за шахрайські дії змусила підписати з її подругою ОСОБА_2 договір позики на 10 000 доларів США під заставу спірної квартири строком на 18 місяців до 07 травня 2018 року. За наслідком неповернення коштів ОСОБА_2 повинна була продати квартиру, а виручені грошові кошти передати ОСОБА_4 .

Під психологічним тиском та загрозою смерті внаслідок хвороби ним були підписані та нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Олешківського районного нотаріального округу Херсонської області Красновою Н.В. договори позики та застави (іпотеки).

Внаслідок неповернення коштів, які він не отримував, у визначений строк, а також у зв`язку із покращенням стану його здоров`я, 22 травня 2018 року на вимогу дочки померлої дружини він укладає з відповідачкою ОСОБА_2 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого він повинен був набути право на користування спірним житлом до кінця життя.

Кошти від продажу квартири він не отримував.

Через деякий час ОСОБА_2 повідомила, що кошти за квартиру віддала ОСОБА_4 , а йому необхідно знатися з реєстрації та виселитися у зв`язку із подальшим її продажем.

Посилаючись на те, що спірні правочини ним укладені під психологічним тиском і під загрозою прилюдних скандалів та повідомлення його знайомим неправдивих відомостей щодо наміру позбавити спадщини дочки його померлої дружини, із подальшим введенням його в оману щодо обставин правочину, які мають істотне значення, зокрема, набуття ним права довічного користування спірним майном, утримання якого здійснювалось за його кошти, позивач просив суд визнати недійсним укладений 22 травня 2018 року між ним та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ; зобов`язати нотаріуса Олешківського районного нотаріального округу Херсонської області вчинити відповідні записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням суду від 16 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено та скасовано накладений ухвалою суду від 13 травня 2019 року арешт на спірну квартиру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним за наявності доказів вчинення щодо нього психічного тиску та введення його в оману щодо обставин правочину, які мають істотне значення, не відповідають обставинам справи, зокрема щодо відсутності волі на відчуження його єдиного житла із подальшим виселенням, а також щодо користування спірною квартирою після укладення спірного договору купівлі-продажу.

Суд не надав належної оцінки тому факту, що він не звертався до правоохоронних органів з приводу неотримання грошей як за договором позики, так і за договором купівлі-продажу квартири, а також не задовольнив клопотання про дослідження поданої ним як особою уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування електронної декларації за 2017-2018 роки, у підтвердження факту неотримання коштів за спірними договорами.

Крім того вважає, що суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про допит ОСОБА_2 як свідка в передбаченому статтею 263 ЦПК України порядку.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_9 , доводи скарги не визнала та, посилаючись на те, що позивачем в обґрунтування позовних вимог щодо порушення його прав не надано належних доказів, а його доводи спростовані матеріалами справи та показаннями приватного нотаріуса Краснової Н.В., допитаної судом як свідка, рішення суду просила залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складів колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не підтвердив належними доказами факт вчинення оспореного правочину внаслідок застосування до нього психічного тиску, а також факт введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому відсутні правові підстави для визнання цього правочину недійсним.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 22 травня 2018 року сторони уклали та нотаріально посвідчили договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , за 136 512 гривень.

Згідно із змістом зазначеного договору грошові кошти за квартиру ОСОБА_2 як покупець сплатила ОСОБА_1 як продавцю до підписання цього договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність взаємних претензій (пункт четвертий договору).

ОСОБА_1 зобов`язався знятися з реєстраційного обліку місця постійного проживання до 10 червня 2018 року та звільнити приміщення у відчужуваній квартирі (пункт 11 договору).

Позивач стверджує, що відчуження належної йому на праві власності квартири відбулося внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку дочки його дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ,- ОСОБА_4 , а також відповідача, яка діяла в інтересах останньої.

При цьому в усній формі сторони нібито домовилися про те, що за ним довічно зберігається право на проживання в спірній квартирі, однак ОСОБА_2 цю домовленість порушила та вимагає, щоб він виселився з квартири.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 07 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 08.12.2018 року, задоволено позов ОСОБА_2 : ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 , та виселено з цієї квартири.

Судове рішення виконано ОСОБА_1 добровільно, про що свідчить акт державного виконавця від 16.05.2019 року.

Із матеріалів справи, досліджених судом першої інстанції, також вбачається, що укладенню сторонами договору купівлі-продажу квартири передувало укладення ними ж 07 жовтня 2016 року договору позики та договору іпотеки, за умовами яких ОСОБА_2 позичила ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 260 000гривень, що еквівалентно 10 000 доларів США, терміном до 07 травня 2018 року, а ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики передав ОСОБА_2 в іпотеку належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Договори позики та іпотеки посвідчені нотаріально.

У підтвердження своїх доводів щодо недійсності угоди позивач надав суду платіжні документи про оплату житлово-комунальних послуг, які надавалися йому як споживачеві цих послуг у спірній квартирі після укладення спірної угоди, а також показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які підтвердили наявність скандалів, сліз та погроз з боку ОСОБА_17 на адресу позивача з приводу квартири; те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 -подруги та те, що ОСОБА_1 квартиру не продає, а лише оформляє документи.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замочує їх існування.

Згідно із частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункти 20-21 постанови).

Під введенням в оману з метою спонукати його до вчинення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 вважає недобросовісну поведінку відповідача, яка запевнила його в тому, що він довічно житиме в спірній квартирі.

Відповідач таку домовленість заперечує, а згідно із пунктом 11 правочину ОСОБА_1 зобов`язався знятися з реєстраційного обліку місця постійного проживання до 10 червня 2018 року та звільнити приміщення у відчужуваній квартирі (пункт 11 договору).

Позивач свою обізнаність щодо умов договору купівлі-продажу підтвердив, однак пояснив, що усну домовленість сприйняв як обставину, що вплинула на вчинення правочину.

Що ж стосується вчинення правочину під впливом насильства, то позивачу необхідно було доказати, що правочин вчинено саме тому, що його змусило до цього здійснене щодо нього насильство, яке особа, що погрожує, здатна заподіяти і яке він не може відвернути іншим шляхом, як тільки вчиненням правочину, яке від нього вимагається. При цьому насильство мало бути достатньо серйозним та небезпечним за своїм характером.

У спірних правовідносинах здійснене щодо позивача насильство, на його думку, полягає у погрозах повідомити його знайомим «не зовсім правдиві відомості про те, що нібито він протиправно позбавляє спадщини доньку померлої дружини».

Отже, враховуючи, що позивач не довів факт вчинення правочину як під впливом обману, так і під впливом насильства, яке за наведеними ним суттю та характером не можна вважати достатньо серйозним та небезпечним для нього, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що правові підстави для задоволення позову і визнання договору купівлі-продажу недійсним відсутні.

Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, викладені в апеляційній скарзі обставини щодо взаємовідносин між позивачем та дочкою його покійної дружини, а також щодо укладених сторонами договорів позики та іпотеки не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки знаходяться поза межами підстав для предмета заявленого ОСОБА_1 позову, та не підлягали дослідженню і оцінці судом.

Посилання скаржника на його наміри залишити спірну квартиру дочці покійної дружини- ОСОБА_4 , яка є громадянкою Іспанії, та яка наполягала на укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири із ОСОБА_2 і чинила на нього психологічний тиск у розмовах по скайпу, що супроводжувалися сльозами, сварками, погрозами, скоріше свідчать про мотиви правочину, ніж про вчинене щодо нього психічне насильство.

Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи позивача про те, що він не отримував грошових коштів за квартиру, оскільки наведений факт підтверджено умовою договору купівлі-продажу та підписом сторін, в тому числі ОСОБА_1 , в договорі.

Позивач спростовував одержання від відповідача грошових коштів поясненнями свідків, однак відповідно до положень частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину, укладеного у письмовій формі, чи окремих його частин ( в тому числі і щодо виконання зобов`язань) може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо ненадання судом оцінки тому факту, що позивач не звертався у поліцію з приводу неотримання коштів як за договором позики, так і після укладення договору купівлі-продажу квартири, а також не зазначав про отримання грошових коштів за цими угодами в електронній декларації за 2017-2018 роки, що, на його думку, свідчить про домовленість з відповідачем щодо довічного проживання в спірній квартирі, колегія суддів не приймає до уваги, зважаючи на те, що ці доводи носять характер припущення, в той час, як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування у цивільному судочинстві не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 16 січня 2020 року-без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді: І.В.Склярська

Т.Г.Чорна

Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова