ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/1453/15-ц
Провадження № 22-ц/4820/938/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю : представника позивача, відповідача, його представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 671/1453/15-цза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року та додаткове рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року в складі судді Ніколової С.В. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку (ступенем готовності 72,32%), що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на її користь 138930 грн. компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки "Hyndai" модель "Tucson", 2007 року випуску, стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказувала, що з 31 травня 1997 року по 12 жовтня 2015 року перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Зазначала, що відповідач на належній йому земельній ділянці по АДРЕСА_1 , за рахунок спільних коштів подружжя в листопаді 2013 року розпочав будівництво житлового будинку. На даний час будівництво цього будинку не завершено, орієнтовний ступінь готовності його до експлуатації становить 72,32%, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17.02.2016 року. Також, в період шлюбу разом за рахунок спільних коштів вони придбали автомобіль марки "Hyndai". Однак, 04.11.2015 року під час розгляду цієї справи в суді, відповідач відчужив вказане авто без її згоди. Вказувала, що зазначене в позові майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, тому воно підлягає поділу між ними з дотриманням презумпції рівності їх часток у праві на нього, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частку без реального поділу в натурі, окрім спірного автомобіля, який був відчужений відповідачем без її згоди. А тому з врахуванням визначеної висновком автотоварознавчого дослідження від 07.03.2016 року вартості спірного автомобіля просила суд, ухвалити рішення, яким стягнути на її користь 1/2 вартості автомобіля.

Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, що розташована по АДРЕСА_1 закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року вказаний позов було задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32%, що розташований по АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки "Hyndai" модель "Tucson", 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 138930 грн.

Додатковим рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року ухвалено компенсувати ОСОБА_2 3357 грн. судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8131 грн. 20 коп. витрат на оплату судової будівельно-технічної експертизи та 19543 грн. 36 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року, додатковим рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне з`ясування судом обставин та порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказує, що вирішуючи спір безпідставно не взяв до уваги факт відсутності подружніх відносин між ним ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ще за 5 років до розлучення. Вказаний факт встановлений рішенням суду від 12.10.2015 року у справі про розлучення № 671/712/15-ц. однак суд проігнорував цей факт. Також суд не взяв до уваги факт, який був встановлений рішенням від 25.10.2019 року у справі №671/642/19, що ОСОБА_2 не здійснювала фінансування будівництва спірного будинку. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані належні докази, які підтверджують, що фінансування - придбання будівельних матеріалів здійснювала інша особа - ОСОБА_4 та його син ОСОБА_5 і саме вони мають право на відшкодування вартості придбаних ними будівельних матеріалів. Апелянт зазначає, що товарознавча експертиза автомобіля не може бути належним доказом, оскільки висновок щодо вартості автомобіля не відповідає ціні товару на час вирішення справи. Просить суд не брати до уваги висновок експерта від 17.02.2016 року № 3924/15-26. Апелянт ОСОБА_3 також просить суд визнати належними та допустимими доказами пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , письмові пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Крім того, вважає, що належними доказами, які слід взяти до уваги є письмові документи на підтвердження факту придбання будівельних матеріалів, які використані у будівництві будинку, які були подані суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 травня 1997 року.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

18 грудня 2007 року під час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль Hyndai модель Tucson, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя, право власності на даний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_1

14 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в тому числі і даного автомобіля.

4 листопада 2015 року ОСОБА_1 за договором комісії відчужив автомобіль без відома та згоди позивача, своєму сину від першого шлюбу ОСОБА_5 , який в свою чергу 11 червня 2016 року продав його за договором купівлі - продажу іншій особі.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 05 травня 2016 року № 5494/16-26, яка була проведена за клопотанням відповідача і його представника середня ринкова вартість автомобіля Hyndai модель Tucson, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 може складати 276380 грн.

Також рішенням четвертої сесії V скликання Волочиської міської ради № 185 від 25 грудня 2006 року затверджено матеріали відведення земельної ділянки з віднесенням земельної ділянки до земель житлової і громадської забудови, площею 0,16 га, з яких: 0,10 га під будівництво та обслуговування житлового будинку, 0,06 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , надано ОСОБА_1 дану земельну ділянку у власність безкоштовно.

27 листопада 2012 року Волочиська міська рада видала ОСОБА_1 . Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :01:002:0215.

20 березня 2013 року до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від імені ОСОБА_1. було подано Повідомлення про початок будівельних робіт на будівництво житлового будинку на земельній ділянці в АДРЕСА_1

28 жовтня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 як замовника начальником відділу містобудування та архітектури Волочиської РДА було видано будівельний паспорт на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Волочиської міської ради № 249 від 29 травня 2014 року присвоєно юридичну адресу земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, (Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0215), яка належить ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Під час спільного проживання в шлюбі на земельній ділянці в АДРЕСА_1 , що є особистою власністю відповідача ОСОБА_1 , сторони здійснювали будівництво спірного житлового будинку, готовність якого станом на час розірвання шлюбу становила 72,32%.

При розгляді апеляційної скарги на рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості Ѕ частини спірного автомобіля колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно с. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За нормами ст. 364 Цивільного кодексу України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що спірний автомобіль набутий сторонами у шлюбі за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.

При цьому, суд правильно виходив з середньої ринкової вартості автомобіля, визначеної висновком експерта від 27 грудня 2016 року № 5494/16-26, оскільки встановити дійсну його ринкову вартість неможливо через послідуюче відчуження автомобіля і неможливістю забезпечення його для огляду експерту.

Доводи апеляційної скарги, що кошти, отримані від продажу автомобіля, витрачені відповідачем в інтересах сім`ї, а саме на оплату навчання спільної доньки сторін за кордоном слід відхилити.

Вказані доводи не підтверджуються достатніми доказами, що навчання доньки було оплачено саме за кошти, отримані від продажу автомобіля, а не за інші грошові кошти сторін.

Ця обставина не підтверджується і рішенням суду від 21.09.2018 року, на яке посилається апелянт як на обґрунтування своїх тверджень.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта, що вартість автомобіля має визначатись на час ухвалення судового рішення про поділ майна подружжя.

Як встановлено судом відповідач за договором комісії 4 листопада 2015 року відчужив спірний автомобіль своєму сину від першого шлюбу, тобто автомобіль без згоди позивачки вибув з спільної сумісної власності сторін саме 5 листопада 2015 року.

Отже, вартість автомобіля має визначатись не на час ухвалення судового рішення про поділ майна подружжя, а на час коли спільне майно подружжя без згоди одного з подружжя вибуло з спільної сумісної власності. За висновком судової автотоварознавчої експертизи експерт визначав вартість автомобіля станом на 5 жовтня 2016 року, тобто навіть пізніше майже на рік після вибуття автомобіля зі спільної сумісної власності, позивач з цим погодилась, а тому вказаний висновок щодо вартості автомобіля є належним та допустимим доказом по справі.

При розгляді апеляційної скарги на рішення суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків з огляду на таке

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіковіна праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 Цивільного кодексу України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України).

За ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 Цивільного кодексу України).

У Цивільному кодексу України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі його будівництва.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Таким чином, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його не закінчено, ступінь готовності об`єкту складає 72,32%, позивач не просила поділити об`єкт в натурі і дане питання судом взагалі не досліджувалось, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на Ѕ частину матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що подружні відносин між апелянтом та ОСОБА_2 було припинено ще за 5 років до розлучення, вказаний факт встановлений рішенням суду від 12.10.2015 року у справі про розлучення № 671/712/15-ц, судом не взято до уваги факт, який був встановлений рішенням від 25.10.2019 року про справі №671/642/19, що ОСОБА_2 не здійснювала фінансування будівництва спірного будинку, фінансування, придбання будівельних матеріалів здійснювала інша особа - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і саме вони мають право на відшкодування вартості придбаних ними будівельних матеріалів, що підтверджується пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , письмові пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , письмовими документи на придбання будівельних матеріалів слід відхилити.

Суду не надано беззаперечних та достатніх доказів, що відповідач за 5 років до розлучення припинив подружні стосунки з ОСОБА_2 , позивач вказані обставини заперечує.

При цьому з позовом про розірвання шлюбу відповідач звернувся лише в 2015 році, що свідчить про необґрунтованість його тверджень про припинення шлюбних стосунків з позивачем ще з 2009 року.

В рішенні суду від 12.10.2015 року у цивільній справі № 671/712/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, на яке посилається апелянт, ця обставина не встановлена, а зазначено лише пояснення ОСОБА_1 в позовній заяві з цього приводу.

Також рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від червня 2017 року по цивільній справі № 671/1584/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року, в позові ОСОБА_12 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали та роботи незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 та про виключення зі складу спільного майна подружжя житлового будинку було відмовлено.

Цими судовими рішенням було встановлено, що 04.11.2013 року між ОСОБА_1 та позивачами укладено договір про встановлення права користування вказаною земельною ділянкою, згідно якого ОСОБА_1 без згоди на той час дружини, ОСОБА_2 передав своєму сину ОСОБА_5 та майбутній дружині ОСОБА_13 право користування вказаною земельною ділянкою на 49 років для будівництва будівель (споруд), однак, оскільки була відсутня згода ОСОБА_2 на укладення договору про встановлення права користування вказаною земельною ділянкою, що підтверджено і ОСОБА_1 , вказаний договір не пройшов державної реєстрації у встановленому порядку, тобто не набув юридичної сили, тому відсутні підстави для задоволення позову, а позивачі в разі доведення мають право вимагати лише компенсації вартості майна, матеріалів.

Також в цивільній справі № 671/1584/16-ц апеляційний суд встановив, що надані позивачами докази, а саме: товарні чеки, накладним, рахунки-фактури, квитанції на будівельні матеріали, договір-заявка №001 на постачання будівельних матеріалів не підтверджували, що саме ці придбані матеріали були використанні у будівництві спірної нерухомості та доставлені за відповідною адресою.

Тобто суди дійшли висновків, що позивачі ОСОБА_13 та ОСОБА_5 не довели своїх позовних вимог щодо їх права на здійснення будівництва та відмовили у виключенні зі складу спільного майна подружжя незакінченого об`єкту будівництва житлового будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги, пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , письмові пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , письмові документи на придбання будівельних матеріалів, які на думку апелянта підтверджують його доводи, що фінансування будівництва здійснювали інші особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідності до норм ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. ст. 331, 368 Цивільного кодексу України будівельні матеріали і конструктивні елементи в незакінченому будівництвом житловому будинку по АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя.

Не приймає до уваги суд і твердження апелянта, що висновок судової будівельно-технічної експертизи № 3924/15-26 від 17.02.2016 року стосовно ступеня готовності у відсотковому вираженні незавершеного будівництвом житлового будинку є неналежним та недопустимим доказом в справі щодо ступеня готовності незавершеного будівництвом житлового будинку.

Експертизу проводив експерт державної експертної установи - Хмельницького відділення КНДІСЕ зі стажем роботи судового експерта з 2000 року, з відповідною кваліфікацією на проведення такого виду експертиз, був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, проводив обстеження об`єкта, був допитаний в суді першої інстанції для роз`яснення свого висновку.

В той же час суд першої інстанції правомірно відхилив як доказ висновок експерта від 12.06.2017 року №24/15, виконаний експертом Хмельницького БТІ Танасієнко Н.І., яка провела експертне дослідження та надала висновок, що відсоток готовності спірного житлового будинку становить 68%.

При цьому слід звернути увагу, що різниці в ступені готовності об`єкта за цими двома висновками незначна лише чотири відсотки, а висновки суттєво відрізняються між собою лише щодо вартості об`єкта незавершеного будівництва.

В той же час предмет спору не є стягнення компенсації вартості частини одного з подружжя, а лише визнання права власності на Ѕ частини будівельних матеріалів та конструкцій без визначення вартості частин.

За таких обставин, колегія суддів, не приймає до уваги та не бере як доказ при вирішення спору висновки вказаних експертів в частині визначення вартості об`єкту незавершеного будівництва як такі, що не мають значення при вирішення даного спору і не є предметом доказування в даній цивільній справі.

Також відхиляє суд і доводи апелянта про неспівмірність судових витрат на правову допомогу позивача.

Так за змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи до закінчення судових дебатів представник позивача - адвокат, який надавав правову допомогу на підставі відповідного договору, надав суду розрахунок витрат на правову допомогу адвоката, за яким розмір цих витрат складає 20 000 грн., з яких 1500 грн. - за складання уточненої позовної заяви, 500 грн. - за складання клопотання про призначення судової експертизи, 1000 грн. за заперечення на апеляційну скаргу, 18000 грн. за 68 годин судових засідань. В судовому засіданні представник позивача просив суд стягнути на користь з відповідача вказані витрати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що заява про відшкодування витрат на правову допомогу, розрахунок витрат та підтверджуючі докази були надані у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та тривалості розгляду справи, а суд першої інстанції правильно визначив розмір таких витрат в сумі 19543 грн. 36 коп., з чим погодилась позивач.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року та додаткове рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 червня 2020 року.

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох