Провадження № 2/127/1836/20
УХВАЛА

05 червня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Іщук Т.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності та витребування майна в добросовісного набувача,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Вінницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності та витребування майна в добросовісного набувача.

Крім того, ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить накласти арешт на нежиле приміщення № НОМЕР_1 , площею 92,1 кв.м. в підвалі багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та заборонити відповідачу ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії по реконструкції цього майна. Заява мотивована на тим, що 10.02.2014 за територіальною громадою м. Вінниці в особі Вінницької міської ради було оформлено право власності на 3/5 частини нежилого приміщення АДРЕСА_2 НОМЕР_1 площею 92,1 кв.м., розташованого в підвалі багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт нерухомого майна був відчужений на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2019. В той же час приміщення сараю площею 4,3 кв.м є складовою частиною квартири, яка належить їй і є спільною власністю співвласників будинку. Заявник вказує, що відповідач з осені 2019 здійснює реконструкцію підвалу, що може привести до знищення її майна (частини підвального приміщення площею 4,3 кв.м.) та може його відчужити на користь третіх осіб. Враховуючи вказані обставини та обраний позивачем спосіб захисту вказує, що є всі підстави вважати, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може в подальшому зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Дослідивши вказану заяву, матеріали справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних права бо інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову є однією з найважливіших гарантій захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб, певним заходом для створення можливості реального виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог; прийняття передбачених законом заходів щодо забезпечення позову є правом суду, який розглядає спір. Заходи про забезпечення позову застосовується судом, виходячи з обставин справи, змісту заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто бути безпосередньо зв`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Судом також враховується охорона прав і інтересів інших осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року, роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити, зокрема, вчинення відповідачем дій, спрямованих на реалізацію майна чи підготовчі дії до його реалізації, укладення договорів поруки чи застави, тощо (постанови Верховного Суду від 25.09.2019 в справі №910/7141/13 , від 25.02.2019 в справі № 922/2673/18, вді 17.10.2018 в справі №183/5864/17-ц). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналіз змісту наведеного вище свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, у т.ч. щодо витребування майна у добросовісного набувача.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, звертаючись із позовною заявою та посилаючись на положення ст. 382, 358, 388 ЦК України, вказує, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 та частина підвалу під сарай (площа 4,3 кв.м). В той же час, Вінницькою міською радою були відчужені відповідачу підвальні приміщення, в тому числі і її сарай. Останній здійснює реконструкцію підвального приміщення та перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися її майном, порушуючи право власності, а тому просила визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане територіальній громаді м. Вінниці на 3/5 частки житлового приміщення в підвалі багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 площею 92,1 кв.м та витребувати у ОСОБА_2 частину підвалу під сарай площею 4,3 кв.м., яке належить їй.

Тобто за змістом позову спір виник з приводу права власності на частину підвалу під сарай площею 4,3 кв.м.

В той же час, подаючи заяву про забезпечення позову, просить накласти арешт на конкретне майно як індивідуально визначений об`єкт цивільного права (нежитлове приміщення №11, площею 92,1 кв.м. в підвалі багатоквартирного житлового будинку) та заборонити відповідачу ОСОБА_2 проводити будь-які дії щодо реконструкції цього майна, вказуючи, що такі дії приведуть до знищення її частини підвального приміщення та відповідно неможливості виконання рішення суду.

Разом з цим заявником не наведено обставин та не надано жодних доказів про те, що спірна частина нежитлового приміщення, площею 4,3 кв.м., має своє розташування або входить до складу нежитлових підвальних приміщень, які утворюють об`єкт права власності ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 24.07.2019. При цьому, як слідує з матеріалів заяви, відповідно до договору купівлі-продажу від 24.07.2019 ОСОБА_2 придбав у Вінницької міської ради лише 3/5 частки в праві власності на нежиле приміщення № НОМЕР_1 , площею 92,1 кв.м., в підвалі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказана частка складається з: приміщення в підвалі номер 11: №1,9,10 площею 55,0 кв.м. В той же час матеріали справи не містять підтвердження того, що спірна частка нежитлового приміщення підвалу площею 4,3 кв.м. охоплюється часткою у майні, яке було придбано у власність ОСОБА_2 та останній здійснює реконструкцію в цілому підвальному приміщенні.

З огляду на викладене, суд не знаходить обґрунтованим застосування такого виду забезпечення як забору ОСОБА_2 вчинення дій по реконструкції всього нежитлового приміщення 11 площею 92,1 кв.м.

Щодо накладення арешту на нежитлове приміщення 11 площею 92,1 кв.м, то суд також зазначає, що приміщення підвалу має не єдиного власника, й інша частка в праві власності на це майно належить особі, яка не є учасником справи.

При цьому, заявником не наведено обставин та не надано жодних доказів, які б свідчили про реальну можливість відчуження всього майна відповідачем на користь третіх осіб та доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

Враховуючи викладене, перевіривши аргументованість поданої заяви та надані докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову у спосіб, про який клопоче заявник. З огляду на викладене в задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: