ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1041/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №709/971/19 Категорія: Чубай В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 квітня 2020 року, ухваленого в складі судді Чубай В.В., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв?язку з чим підписала заяву № б/н від 27 вересня 2011 року, згідно до якої отримала кредит в розмірі 9000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач умови договору не виконувала, внаслідок чого станом на 31 січня 2019 року має заборгованість у розмірі 278137 гривень 22 копійки, з яких:

- 6887 гривень 31 копійка - заборгованість за кредитом;

- 266053 гривні 69 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 5196 гривень 22 копійки - заборгованість за пенею та комісією.

Однак банк використовуючи своє право на пред`явлення позову, просив стягнути лише частину заборгованості в розмірі 123699 гривень 23 копійки, яка складається з наступного:

- 6887 гривень 31 копійка - заборгованість за кредитом;

- 116811 гривень 92 копійки - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 27 вересня 2011 року по 31 січня 2018 року.

Також просив стягнути судові витрати у розмірі 1921 гривня.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим, що згідно розрахунку заборгованості та виписки рахунку, що були надані позивачем, відповідач ОСОБА_1 востаннє самостійно здійснювала платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 23 червня 2014 року у розмірі 570 гривень, а тому відповідач з цього часу мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте в суд звернувся лише 18 травня 2019 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої просила відповідач.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що укладаючи кредитний договір сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його належним чином. Позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та користувався кредитним лімітом банку, що підтверджується випискою про рух коштів, а також прослідковується з розрахунку заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що виписка з рахунку не може бути належним доказом отримання позичальником грошових коштів, адже факт передачі таких коштів має бути в будь-який спосіб підтверджений волею особи, що їх отримує і її бажанням на це, а не самовільним списанням з рахунку, без відома і дозволу відповідача. Також зазначає, що в апеляційній скарзі не вказано на порушення норм матеріального права та в чому виявляється порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету - заяву № б/н від 27 вересня 2011 року згідно якої отримала кредит в розмірі 9000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач у заяві підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 9)

У вказаній заяві відповідач просить банк надати їй кредитку «Універсальна» .

Також відповідач підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якої застосовується базова ставка 2,5 % на місяць тобто 30,00% річних, передбачено умови повернення кредиту (а.с. 10).

Таким чином , сторони в належній формі, погодили умови договору щодо порядку та розміру сплати процентів.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 31 січня 2019 року становить 278137 гривень 22 копійки, з якої позивач просив стягнути її частину, а саме 6887 гривень 31 копійка - заборгованість за кредитом та 116811 гривень 92 копійки - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 27 вересня 2011 року по 31 січня 2018 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зі змісту довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», вбачається, що базова процентна ставка в місяць становить 2,5%, тобто 30,00% річних.

Оскільки сторонами було погоджено умови кредитування щодо нарахування та сплати процентів є обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам.

Однак, суд апеляційної інстанції, хоч і встановив наявність укладеного договору, в тому числі щодо процентів, не може погодитись з розрахунком заборгованості наданим позивачем.

Так згідно довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, остання зобов`язалась сплачувати до 25 числа місяця наступного за обліковим, щомісячний платіж в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень і не більше залишку заборгованості.

Із розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що з 29 серпня 2014 року заборгованість становила 6716 гривень 75 копійок і в подальшому, до 31 січня 2018 року (дата, по яку позивач просив стягнути заборгованість) залишалась незмінною.

Тому щомісячний платіж мав складати 6716.75(тіло кредиту) + (6716.75/100х2.5)(проценти за місяць)/100х7=481.93 гривень, відповідно повне погашення вказаної заборгованості мало відбутися за 15 місяців, тобто до січня 2016 року, однак до зазначеної дати зобов`язання не було виконано не за тілом кредиту ні за процентами.

Виходячи з таких умов договору строк кредитування закінчився в січні 2016 року, а відтак після зазначеного строку, проценти нараховуватись не можуть, оскільки сплив строк кредитування.

Із вказаних підстав не підлягають задоволенню вимоги позивача по нарахованому боргу починаючи з 1 лютого 2016 року.

Такі висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц

Доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин договору приєднання та публічного договору є необґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно із частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» крім заяви - анкети, розрахунку заборгованості за кредитним договором, довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» посилався також на витяг з умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилась з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови на які посилається позивач.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, а витяг з умов та правил надання банківських послуг таким критеріям не відповідає, і відповідач заперечує, що саме ці умови і правила вона розуміла під час підписання анкети-заяви.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Частиною 1 статті 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ч.1 ст.257 ЦК України)

Відповідно до частин 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач в суді першої інстанції зробила заяву про застосування строку позовної давності.

Судом встановлено, що строк кредитування, за умовами договору які доведені позивачем, сплив у січні 2016 року, до суду позивач звернувся з позовом у травні 2019 року , тобто по боргу за тілом кредиту та процентами які виникли станом на 1 лютого 2016 року позивачем пропущений строк позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції по суті спору прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення, а рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 11 червня 2020 року.

Судді