Справа № 460/3049/15-ц
Провадження №2/944/320/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2020 рокум.Яворів

Яворівський районний сул Львівської області у складі:

головуючого судді Кондратьєвої Н.А.

за участю секретаря судового засідання Юрчишина В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яворові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з відповідачів солідарно на його користь суму боргу у розмірі 34716 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 277484,98 грн та судовий збір. В обґрунтування позову покликається на те, що в серпні-вересні 2008 року він позичив сім`ї Косів 55000 доларів США на придбання квартири. Оскільки боржники своєчасно грошей не повертали, він вирішив оформити їхні зобов`язання письмовою розпискою. Розписка була складена 01.02.2009 року за добровільною згодою відповідачів та в присутності свідків. Відповідачі зобов`язувалися до 01.08.2009 року повернути всю суму боргу. В усній домовленості вони вирішили, що відповідачі будуть щомісячно повертати борг рівними частками, а саме 9167 доларів США щомісячно. У березні 2009 року відповідачі повернули йому 9167 доларів США. У квітні-травні грошей не повернули, мотивуючи, що не можуть продати автомобіль, щоб виручити за нього кошти для погашення боргу, тому він зарахував автомобіль подружжя як повернуту суму боргу в розмірі 9167 доларів США за квітень. Також відповідачі передали йому 150 грам ювелірних прикрас, за які він зумів виручити 1950 доларів США. Таким чином, після оформлення боргової розписки відповідачі повернули йому сумарно 20284 доларів США. Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про добровільне повернення боргу, однак, кошти не повернуті. Він звертався 25.07.2012 року з позовом до Сихівського районного суду Львівської області (за підсудністю за адресою місцепроживання відповідачів, яку вказала йому відповідач ОСОБА_3 ), однак позовну заяву повернули, оскільки вона не підсудна даному районному суду. Просить позов задовольнити.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 07 травня 2013 року було задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно в користь ОСОБА_1 34716 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 277484 гривні 98 копійок, в рахунок виконання договору позики, а також 2774 гривні 85 копійок судового збору по справі, а всього - 280259 гривень 83 копійки.

Відповідно до довідки Яворівського районного суду Львівської області від 25.08.2015 року № 575 цивільна справа № 1329/5045/12р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики невиправно пошкоджена в результаті пожежі 11.03.2014 року в приміщенні Яворівського районного суду Львівської області, за адресою м. Яворів, вул. Будівельна, 5.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 29.01.2016 року ухвалено відновити втрачене судове провадження по цивільній справі №1329/5045/2012, 2/460/310/2013 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з них, солідарно, боргу в сумі 34716 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України становить 277484 гривні 98 копійок, в рахунок виконання договору позики та стягнення з них 2774 гривень 85 копійок судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.07.2016 року відхилено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 . Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 травня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду від 08.08.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07.05.2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05.07.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою від 07.09.2018 року суддею Кондратьєвою Н .А. прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

27.08.2019 року представник відповідачів ОСОБА_6 подав до суду заяву про застосування строків давності. Заяву мотивує тим, що згідно позову відповідачі в серпні-вересні 2008 року позичили у ОСОБА_1 55000 доларів США, які зобов`язувалися повернути до 01.08.2009 року. Позивач звернувся до суду 14.11.2012 року, тобто з пропуском строку позовної давності, перебіг якого необхідно рахувати з 02.08.2009 року. Що стосується покликання позивача на те, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки в липні 2012 року звертався із позовом, однак ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30.07.2012 року позовну заяву було повернуто у зв`язку з непідсудністю її цьому суду, перебіг позовної давності може перериватися в разі звернення позивача до суду, здійсненого з додержанням вимог ЦПК України, зокрема ст. 109,119,120 ЦПК України. Подання позову з недодержанням правил підсудності не перериває строків позовної давності. Тому, просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

30.01.2020 року позивач звернувся до суду з заявою про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності. Вважає, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки на час звернення до суду йому не було відоме місце реєстрації відповідачів, натомість відповідач ОСОБА_3 повідомила йому хибну адресу, у зв`язку з чим він у передбачений законом термін у липні 2012 року звернувся до Сихівського районного суду м. Львова, який повернув йому позовну заяву. У вересні 2012 року він також звертався до Миколаївського районного суду Львівської області. Тому, просить визнати поважною причину пропуску строку звернення до Яворівського районного суду Львівської області з позовом та поновити йому строк звернення до суду.

30.01.2020 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог. Просить стягнути з відповідачів солідарно на його користь суму боргу в розмірі 34716 доларів США.

В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Відповідачі та преставник відповідачів в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За наявною в справі розпискою від 01.02.2009 року вбачається, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позичили в ОСОБА_1 55000 доларів США на термін шість місяців і зобов`язувалися повернути всю суму коштів до 01.08.2009 року.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30.07.2012 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики повернуто позивачу в зв`язку з непідсудністю вказаної справи районному суду.

Ухвалою від 21.09.2012 року Миколаївського районного суду Львівської області повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку з неусуненням ним недоліків позовної заяви у встановлений судом строк.

Відповідності зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ст. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК, зокрема, за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв та ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18 та постанові Великої Палати ВС від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Суд критично оцінює заяву представника відповідачів про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Положеннями ч.4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Ч.1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в зв`язку з відсутністю у нього інформації про зареєстроване місце проживання відповідачів звертався і до Сихівського районного суду м. Львова, і до Миколаївського районного суду Львівської області з позовом до відповідачів про стягнення боргу, що свідчить про те, що він не втрачав інтересу до свого порушеного права, намагався в судовому порядку його захистити. Суд звертає увагу, що на час виникнення спірних правовідносин, згідно чинного на той час Цивільного процесуального кодексу України, у разі подання позову з порушенням правил територіальної або виключної підсудності суд під час вирішення питання про відкриття провадження повертав позовну заяву позивачу у зв`язку з тим, що справа не підсудна цьому суду, для подання до належного суду. Натомість, Цивільний процесуальний кодекс України нової редакції зобов`язує суддю при виявленні порушення підсудності на етапі відкриття провадження у справі направляти цивільну справу до належного суду. Внесені зміни щодо процесуальних наслідків порушення правил підсудності тепер роблять право на судовий захист більш доступним та оперативним, оскільки прибрані формальні перепони на звернення до суду та не витрачається час на листування з судами, а отже, забезпечує особі не право на судовий захист, а на реалізацію права на судовий захист.

За змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» наголошував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

З наданих позивачем документів вбачається, що він в межах строку позовної давності звертався до Сихівського районного суду м. Львова щодо захисту свого порушеного права, однак в зв`язку з порушенням правил підсудності позов було повернуто, позивач повторно звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області, що свідчить про те, що він вживав заходів для відновлення свого порушеного права в межах строку позовної давності, не втрачав інтересу до спірних правовідносин, а тому суд вважає, що з підстав справедливості, добросовісності та розумності слід визнати причини пропуску строку позовної давності поважними.

Таким чином, встановивши, що у позивача наявний оригінал боргової розписки, а відповідачами не доведено факту повернення боргу позивачу, а також не спростовано тих обставин, що позивач набув права вимоги за борговою розпискою, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача боргу за договором позики у заявленому останнім у позові розмірі.

Відтак, враховуючи відсутність доказів повернення позики відповідно до вимог ст.545 ЦК України, те, що відповідачі на підтвердження заперечень не надали жодних доказів та спростувань, а тому судом приймаються до уваги розрахунки позивача, згідно яких заборгованість становить 34716 доларів США.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 34716 (тридцять чотири тисячі сімсот шістнадцять) доларів США боргу.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2774 (дві тисячі сімсот сімдесят чотири) грн 85 коп сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Яворівський районний суд Львівської області.

Відповідно до ч.3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне найменування сторін.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Яворівським РВ ГУМВСУ у Львівській області 28.10.2004 року, проживає за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Ямельня.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.А. Кондратьєва