Провадження № 2/522/797/20
Справа № 522/3815/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особа ОСОБА_3 , про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 3000 доларів США.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що між сторонами 11.02.2019 року було укладено договір (оферта) про намір вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась не пізніше 01.03.2019 року продати, а ОСОБА_1 купити квартиру АДРЕСА_1 за ціною 40000 доларів США.

Умовами договору оферти передбачалась виплата авансу покупцем продавцю в сумі 1500 доларів США для підтвердження дійсності намірів придбання квартири.

На виконання вказаних умов договору оферти, позивач передала відповідачеві 1500 доларів США, однак відповідач, отримавши кошти, ухилилась від виконання обумовленого зобов`язання з продажу квартири та відмовляється повернути ОСОБА_1 отримані від неї кошти.

Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують її законні права та просить стягнути на свою користь з відповідача як суму сплачених коштів (авансу) в розмірі 1500 доларів США та і 1500 доларів США штрафу, як це передбачено п.2.4 договору оферти.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2019 року ОСОБА_4 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 07.05.2019 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено співвласницю квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

12.06.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника ОСОБА_5 , в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки укладення договору купівлі-продажу квартири не вчинено у зв`язку з відмовою від придбання квартири саме ОСОБА_1

19.08.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника ОСОБА_3 , в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки укладення договору купівлі-продажу квартири не вчинено у зв`язку з не виконанням позивачем своїх зобов`язань по договору оферти.

24.10.2019 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана цивільна справа надійшла в провадження судді Бондаря В.Я. та прийнята в провадження ухвалою від 28.10.2019 року зі встановленням порядку спрощеного провадження та призначенням судового засідання на 04.12.2019 року.

04.12.2019 року у зв`язку з клопотанням представника відповідачів, розгляд справи відкладено на 30.01.2020 року.

30.01.2020 року судом виключено зі складу відповідачів ОСОБА_6 та залучено її до участі у справі як третю особу, розгляд справи відкладено на 12.03.2020 року.

12.03.2020 року у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 08.04.2020 року.

08.04.2020 року у зв`язку з неявкою сторін та запровадженням на території України карантину, розгляд справи відкладено на 16.06.2020 року.

В судовому засіданні 16.06.2020 року представник позивача ОСОБА_7 позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача та третьої особи ОСОБА_8 позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін і третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить в рівних частках (по Ѕ частці) ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.2014 року, який посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., реєстр. № 5-144.

11.02.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як власником та представником співвласника ОСОБА_3 , укладено Договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась з метою виконання намірів продати квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язалась з метою виконання намірів купити вказану квартиру за ціною 40000 доларів США в строк до 01.03.2019 року.

Пункт 2.1. даного Договору засвідчує отримання продавцем ОСОБА_2 1500 доларів США від покупця ОСОБА_1 в якості авансу з метою забезпечення зобов`язань щодо придбання вказаного в договорі нерухомого майна.

Пункт 2.4. даного Договору встановлює обов`язок продавця повернути покупцю суму авансу та виплатити штраф в розмірі авансу у разі відмови продати обумовлене нерухоме майно чи у разі створення перешкод до укладення основного договору купівлі-продажу.

Пункт 2.5. даного Договору фіксує, що у разі порушення покупцем умов Договору оферти, вважається, що він відмовився від придбання квартири, а виплачені у якості авансу кошти повертаються йому в повному обсязі.

26.02.2019 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 листа, в якому запросила останню та інших власників 28.02.2019 року о 11.30 з`явитися за адресою: АДРЕСА_2 до приватного нотаріуса Левчук О.С. для можливості підписання договору.

Згідно пояснень приватного нотаріуса ОМНО Левчук О.С., 28.02.2019 року об 11.30 була призначена зустріч щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на яку з`явилась покупець ОСОБА_1 , а власники квартири не з`явилися.

Позивач вважає цей факт підтвердженням не виконання відповідачем своїх зобов`язань по Договору оферти від 11.02.2019 року, а тому просить стягнути з відповідача як суму переданого авансу в розмірі 1500 доларів США, так і суму штрафу в розмірі авансу в сумі 1500 доларів США, як то передбачено п. 2.4. даного Договору.

Відповідач в свою чергу вказує нас те, що укладення договору купівлі-продажу квартири не відбулося через відмову позивача від покупки даної квартири, а зустріч, яка була запланована у нотаріуса на 28.02.2019 року не могла мати на меті укладення Основного договору, так як для цього не було підготовлено необхідних документів.

В зв`язку з тим, що сплачені ОСОБА_1 1500 доларів США на користь ОСОБА_9 визначені в Договорі оферти як такі, що сплачені з метою забезпечення зобов`язань по придбанню вказаного в договорі нерухомого майна, то вони є завдатком, який у разі порушення зобов`язання з вини боржника, залишається у кредитора.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно до ст.. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно ч.1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, в рішенні від 13 лютого 2013 року по справі №6-176цс12, оскільки, норми чинного законодавства передбачають, що у разі, якщо договором не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, то у разі, якщо сторони хочуть щоб передплата за договором здійснювалася у формі завдатку необхідно дотримуватися наступних вимог законодавства:

1) сторони мають прямо зазначити у договорі, що кошти, які сплачуються покупцем у рахунок майбутніх платежів є завдатком;

2) договір, який містить положення про завдаток має обов`язково укладатися у письмовій формі, при чому такі положення можуть бути включені до основного договору (договору купівлі-продажу), або сторони можуть укласти окремий письмовий договір (договір про завдаток).

3) між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів покупцем та передання майна продавцем). Тобто, договір про наміри або попередній договір (договір відповідно до якого сторони зобов`язуються укласти основний договір у майбутньому) не може містити положень про завдаток.

Зазначена позиція Верховного суду України свідчить про те, що у тому випадку коли сторони лише домовилися укласти договір (уклали попередній договір), але не оформили основний договір, сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, а не завдатком.

Відтак, оскільки між сторонами у справі не було оформлено основний договір купівлі-продажу квартири, то сплачені ОСОБА_1 1500 доларів США на користь ОСОБА_2 не є завдатком.

При цьому, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень наведених положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), в тому числі авансу, який і свідчить про сам факт укладення договору.

Позивач наполягає, що укладений між сторонами 11.02.2019 року Договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась продати квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язалась купити вказану квартиру за ціною 40000 доларів США в строк до 01.03.2019 року, є достатньою правовою підставою вважати кошти в сумі 1500 доларів США, які передані ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 авансом, який підтверджує укладення між ними відповідного договору, на підставі чого у них виникли взаємні зобов`язання, при невиконанні яких ОСОБА_9 , мають наступати юридичні наслідки, передбачені п. 2.4. Договору у вигляді повернення ОСОБА_1 суми сплаченого авансу в розмірі 1500 доларів США та виплати їй з боку ОСОБА_9 штрафу в розмірі авансу.

Однак, згідно положень ст.. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Тобто, для підтвердження укладення між сторонами попереднього договору, за яким у сторін виникають певні зобов`язання, цей договір має містити в собі предмет та інші істотні умови основного договору, а, також, попередній договір повинен укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір

Так, згідно ст.. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно ст.. 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Тобто, окрім предмету, попередній договір щодо купівлі-продажу квартири має укладатися від імені усіх власників цієї квартири, та з зазначенням всіх прав на цю квартиру будь-яких третіх осіб.

Однак, Договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості від 11.02.2017 року укладений між ОСОБА_1 та лише одним із співвласників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , без залучення до цього договору іншого співвласника ОСОБА_6 , а тому не може вважатися таким, що містить всі істотні умови договору купівлі-продажу.

Крім того, згідно ст.. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однак, Договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості від 11.02.2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення.

Тобто, Договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості від 11.02.2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є формальною угодою про наміри, сторони якої лише зафіксували певний етап їх домовленостей, що не має юридичної сили договору та не породжує юридичні наслідки, в тому числі і наслідки попереднього договору, які пов`язані з невиконанням взятих на себе сторонами зобов`язань, зокрема наслідків, які передбачені п. 2.4 цього Договору щодо повернення ОСОБА_1 суми авансу та оплати їй з боку ОСОБА_2 штрафу в розмірі авансу.

При цьому, факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1500 доларів США підтверджено представником відповідача в судовому засіданні.

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15 та узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 752/13368/15-ц, висновки у яких, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд має враховувати при застосуванні і виборі норм права до спірних правовідносин.

Таке ж бачення застосування ст. 1212 та ст. 1213 ЦК України викладено і в правовій позиції Верховного Суду по справі № 910/13271/18 в постанові від 06 лютого 2020 року.

Оскільки, як встановлено вище, Договір (оферта) про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості від 11.02.2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не може вважатися правова підставою щодо отримання останньою грошових коштів у розмірі 1500 доларів США, так як не є попереднім договором чи правочином, а тому грошові кошти в сумі 1500 доларів США які бути отримані ОСОБА_9 від ОСОБА_1 є майном, що отримане відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, а, відтак, підлягає поверненню.

За таких обставин, суд доходить висновку про необхідність стягнути грошові кошти в розмірі 1500 доларів США з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що за подання даного позову Позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 807,00 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією від 06.03.2020 року на зазначену суму.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково, то суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам на суму 403,50 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особа ОСОБА_3 , про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; місце проживання: АДРЕСА_5 ) грошову суму у розмірі 1500 (одна тисяч п`ятсот) доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 17.06.2020 року.

Суддя В.Я.Бондар