Справа № 361/6834/19
Провадження № 2/361/928/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 червня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Мельниченко Я.І., розглянувши у судовому засіданні в місті Бровари цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н, укладеним 07.10.2010р., в сумі 32128,90 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 9706,34грн., за простроченим тілом кредиту 8315,04грн., пеню за прострочення зобов`язання 11901,38грн., пеню за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100грн. 200,00грн., а також штраф за п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00грн. (фіксована частина) і 1506,14грн. (процентна складова). Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву №б/н від 07.10.2010р., згідно якої отримав кредит у розмірі 15500грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підписанням заяви-анкети підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг" і "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг; підписанням даного договору відповідач надав згоду на прийняття будь якого розміру кредитного ліміту, який встановлюється за рішенням банку, і надав згоду банку змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт і інші умови кредитування. Розмір процентів, неустойка визначені Тарифами, Умовами та Правилами надання банківських послуг, на які відповідач погодився, подаючи анкету-заяву і підписуючи її. За укладеним договором позивач виконав свої зобов`язання, надав відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок у розмірі, встановленому договором. Відповідач не сплатив своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими платежами, прострочив грошові зобов`язання, за що банк нарахував пеню і штраф у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів.

Відповідач подав відзив, позов не визнав. Також подав заяву про застосування позовної давності. Просив у позові відмовити.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій послався на те, що відповідач отримав кредитну карту, кредитні кошти і активно користувався ними у продовж тривалого часу, відповідачу були видані декілька карт, термін дії останньої - до 2021р., тобто строк позовної давності не збіг.

Відповідач подав заперечення, в яких не погодився з таким твердженням позивача, пославшись на припинення користування кредитною карткою і послугами позивача в 2014році, і заперечуючи отримання інших карток, отримання та використання кредитних коштів у сумі, більшій за вказану у анкеті заяві- 500грн..

Представник позивача в судове засідання не з,явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника.

В судовому засіданні представник відповідача доводи, наведені у відзиві, підтримала, позов не визнала, посилаючись на таке: Не оспорює подання і підписання відповідачем заяви-анкети 7.10.2010р. на отримання кредитної картки з встановленим на неї кредитним лімітом 500грн., про що зазначено у підписаній відповідачем анкеті-заяві. Заперечує сам факт укладення кредитного договору і тим більше на тих умовах, які вказує позивач. Оспорює повноваження особи, яка поставила підпис в анкеті заяві клієнта, на укладенні я підписання від імені банку кредитного договору, що також вказує на неукладення договору кредиту, оскільки такий договір має укладатись в письмовій формі і може бути від імені юридичної особи підписаний уповноваженою на підписання договору особою, але позивач доказів повноважень підписанта анкети-заяви (якщо її розглядати письмовим договором) від імені банку не надав. Вважає, що вказаний в анкеті-заяві працівник банку не мав повноважень укладати кредитний договір. Посилається на те, що у разі недотримання письмової форми договору кредиту він є нікчемним і не створює для сторін ніяких наслідків, а сам факт підписання анкети-заяви на видачу картки не є належною письмовою формою договору кредиту, дана заява містить у собі лише персональні дані відповідача і її згоду стати клієнтом банку. Разом з тим, не оспорює, що після підписання анкети-заяви в 2010році тоді ж відповідач отримала кредитну картку з встановленим на неї кредитним лімітом 500грн., і певний час користувалась нею та кредитними коштами в межах 500грн., використовуючи їх і поповнюючи рахунок на відповідну використану суму. Відповідач припинила користуватись карткою Приватбанку в 2014році, коли виявила, що позивач став самовільно списувати кошти і змінювати умови, як виявилось - став за її анкетними даними відкривати інші рахунки, перераховувати між ними кошти, нараховувати та списувати певні суми, на які відповідач згоди не давала і що не передбачалось при підписання анкети-заяви. Не оспорює, що станом на 2014рік, коли вона припинила користування карткою, можливо на рахунку залишалась заборгованість по кредитними коштам, яку вона зараз уточнити вже не може, але допускає її можливу наявність на той час в межах кредитного ліміту до 500грн. і не більше. Вважає, що строк позовної давності позивачем пропущений, тому і у разі, якщо станом на 2014 рік залишалась за нею непогашена заборгованість по кредиту, яка не могла бути більшою від 500грн., то і за вимогою про дану суму позивач пропустив строк позовної давності, подавши позов 26.09.2019р. Крім того, позивач не мав права самостійно збільшувати кредитний ліміт, а вона такої згоди не давала і не приймала кредитних коштів у більшій ніж 500грн. сумі і їх не використовувала. Стверджує, що надані позивачем Умови та правила, тарифи відповідач не підписувала і на таких умовах договору з позивачем не укладала, тому вказані документи не повинні братись до уваги як умови договору чи як договір. Вважає, що позивач не мав права нараховувати вказані ним проценти і неустойки, які не були передбачені договором, не мав права самовільно змінювати розмір процентної ставки, нараховувати інші платежі, оскільки договору про таке і на таких умовах відповідач не укладав і не підписував, а ті Умови та Правила, на які посилається позивач, не є частиною укладеного договору, на такі умови вона не погоджувалась і їх не підписувала, з ними не знайомилась. Позивач не мав права списувати нараховані проценти і інші платежі за рахунок збільшення на таку суму кредитного ліміту, тобто сам нараховував і списував самовільно нараховані ним суми, переводячи їх у борги клієнта по кредиту. Звертає увагу, що всі суми, які позивач визначає як кредитні кошти, виникли за рахунок різних маніпуляцій з рахунком самим позивачем, який сам нараховував певні платежі, потім переводив їх в тіло кредиту і у подальшому їх списував нібито в погашення нарахованих необґрунтовано платежів, що ніяким чином не передбачалось умовами договору, навіть якщо і вважати його укладеним. Зазначила, що зростання тіла кредиту виникло за рахунок зарахування саме таких інших нарахованих невідомого походження платежів та їх перенесення в графу кредитні кошти. Такими платежами, за рахунок переведення яких у тіло кредиту, зокрема є проценти. Разом з тим, позивач не довів укладення договору на умовах сплати таких процентів і у такому розмірі. Крім того послалась на те, що навіть і у разі нарахування процентів за ставкою, вказаною в наданих позивачем умовах та правилах і тарифах, розмір таких процентів арифметично ніяк не може бути нарахований у вказаній позивачем сумі. Заперечує факт отримання інших банківських карток від позивача, окрім отриманої при підписанні анкети-заяви в 2010 році банківської картки, якою перестала користуватись в 2014році і термін дії якої навіть і при найбільшому в 5 років, закінчився не пізніше 2015року. Просила у позові відмовити.

Розглядаючи дану справу, суд виходить з наступного:

Оскільки позивач заявив позов у сфері договірних правовідносин, то суд застосовує норми права, що регулюють такі правовідносини і конкретний вид договору, і бере до уваги приписи процесуального закону щодо належних способів доказування.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України - істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ст.1067 ЦК договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. 2. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Згідно ст.1068 ЦК ч.1. Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. 4. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Згідно ст.1069 ЦК, ч.1. Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. 2. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. 3. Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ.

Статтею 208 ЦК України передбачено правочини, для яких закон встановлює письмову форму. Згідно даних приписів у письмовій формі належить вчиняти: зокрема, п.2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; п.4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. (ч.1ст.206 ЦК: усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Ч.3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.Ч.4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ч.5: Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, п.4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; п.5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами, вживає заходів для виконання ними їх обов`язків.

Згідно ст.13 ЦПК (принцип диспозитивності) суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.43 ЦПК учасники справи зобов`язані: зокрема, 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно ч.8 ст.43 ЦПК - якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (представника).

Згідно ст.44 ЦПК учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Згідно ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.78 ЦПК (допустимість доказів) - суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Ч.2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 ЦПК (достовірність доказів) - достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст.80 ЦПК (достатність доказів) - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ч.6: Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ч.7: Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 82 ЦПК - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ст. 83 ЦПК - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Ч.2. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Ч.4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Ч.8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Ч.9. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ч.10 ст.84 ЦПК - у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої був витребуваний доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ст.89 ЦПК - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ч.2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Ч.3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Згідно ст.95 ЦПК письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.Ч.2. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ч.4. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Ч.5. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Ч.6. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно ст.175 ЦПК (вимоги до позовної заяви): ч.1. У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. ч.3. Позовна заява повинна містити, зокрема: 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Згідно ст.177 ЦПК - позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Статтею 179 ЦПК передбачено право позивача подати відповідь на відзив та відповідні докази (подання яких обумовлюється відзивом і аргументами відповідача) у строк, який визначається для подання відповіді на відзив.

Згідно ст.120 ЦПК строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно ст.121 ЦПК суд встановлює розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Згідно ст.126 ЦПК право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

За змістом статті 222 ЦПК - в судовому засіданні суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або до першого судового засідання у справі, що розглядається у спрощеному провадженні.

За змістом статей 229 та 235 ЦПК - суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: зокрема, ознайомитися з письмовими доказами. Ч.2. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Згідно ст.264 ЦПК - при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: зокрема, 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Виходячи з того, що позивачем заявлено позов у правовідносинах, що виникли з укладеного між сторонами договору (у вигляді встановлення кредитного ліміту на відкритий картковий рахунок), то до даних правовідносин застосовуються положення закону, що регулюють даний вид договору. Враховуючи предмет спору і правовідносини, в яких виник даний спір, то в даній цивільній справі позивач повинен довести шляхом подання належним чином оформлених допустимих письмових доказів такі обставини:

укладення договору між сторонами, вид укладеного договору та його істотні умови (у випадку укладення договору про надання банківської послуги: факт укладення такого договору, вид банківської послуги, істотні умови; у випадку укладення договору кредиту: розмір кредиту, строк кредитування і умови повернення кредиту, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, передбачені договором наслідки невиконання/неналежного виконання позичальником умов договору, зокрема положення про неустойку - у разі якщо такі вимоги пред`являє позивач);

видачу (перерахування на рахунок) позичальнику кредитних коштів і їх розмір;

у випадку укладення договору про відкриття карткового рахунку, про відкриття кредитної лінії на відкритий картковий рахунок та надання кредиту у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок: довести відкриття карткового рахунку, видачу клієнту банківської картки та її вид (кредитної картки) та її пов`язаність з відкритим рахунком, за яким обліковується заборгованість;

наявність заборгованості, наявність прострочення чи іншого порушення умов договору позичальником як підставу для стягнення в судовому порядку;

підстави для нарахування та стягнення неустойки (якщо заявлена така вимога);

розмір заборгованості по кожній з вимог майнового характеру.

Оскільки до даного виду договору (за приписами п.2,п.4 ст.208, ст.1055, ст.1069 ЦК) закон встановлює обов`язкову письмову форму, і більш того, оскільки договір кредиту без дотримання письмової форми є нікчемним (таким, недійсність якого встановлена законом), то вказані вище обставини, зокрема, сам факт укладення договору і особу, з якою він укладений, істотні умови договору, сума кредиту, отримання кредиту позичальником, розмір заборгованості, - позивач зобов`язаний довести належними та достовірними письмовими доказами, які мають бути позивачем подані суду або в оригіналах або в копіях, посвідчених відповідно до вимог ст.95 ЦПК.

Розглядаючи дану цивільну справу, суд виходить з того, що саме на позивача покладено обов`язок подати суду всі наявні у нього докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги. Докази позивач зобов`язаний подати в порядку і в строки, встановлені законом або визначені судом; зокрема, докази позивач зобов`язаний подати разом з позовом (а у разі подання відповідачем відзиву - додатково разом з відповіддю на відзив у строки, визначені для подання відповіді на відзив), крім того на вимогу суду у визначений судом строк (якщо певний доказ витребуваний судом), і у будь-якому разі не пізніше першого судового засідання розгляду справи по суті. Письмові докази мають бути оформлені і подані з дотриманням вимог ст.ст.83, 95 ЦПК України.

Оскільки до договору кредиту, а так само і до договору про надання банківських послуг (відкриття банківського рахунку з встановленням кредитного ліміту), закон встановив обов`язкову письмову форму договору, то сам факт укладення такого договору має бути підтверджений виключно письмовими доказами, і при оцінці наданих доказів суд має враховувати, що у разі недотримання сторонами письмової форми договору кредиту він є нікчемним (і для цього нема необхідності у пред`явленні другою стороною відповідного позову про визнання договору недійсним), у разі непідтвердження письмовими доказами істотної умови договору - така умова є нікчемною. Таким чином, письмовими доказами повинні підтверджуватись всі істотні умови договору, зокрема, розмір кредиту, а також факт видачі/отримання кредиту (оскільки договір кредиту є консенсуальним і сам факт його підписання сторонами ще не доказує видачі/отримання кредитних коштів позичальником), строк і порядок повернення кредиту, процентна ставка, інші платежі, передбачені договором, положення про неустойку і підстави її нарахування. У разі укладення договору кредиту шляхом відкриття карткового рахунку і встановлення на рахунок кредитного ліміту) - письмовими доказами має бути підтверджено , крім того, факт відкриття рахунку і відповідно видачі клієнту банківської картки з доступом до відкритого рахунку, та те, що кредитування здійснювалось саме на той картковий рахунок, для доступу на який клієнту видано банківську картку. Також доказуванню належно оформленими письмовими доказами підлягає факт прострочення та наявність заборгованості і її розмір.

При цьому слід обов`язково враховувати, що вказані обставини, для яких законом встановлено конкретні способи доказування: зокрема доказування письмовими доказами - не можуть доказуватись поясненнями осіб, тим більше поясненнями (усними або письмовими) представника позивача, які за змістом відповідних вимог ЦПК не розглядаються у якості доказу. Викладені у позовній заяві обставини так само не розглядаються як доказ.

Аналізуючи зміст позовної заяви та надані позивачем у якості доказів документи, суд дійшов таких висновків:

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що позивач з метою отримання банківських послуг, звернувся до позивача, підписав заяву від 07.10.2010р. без номеру, тим самим приєднався до умов надання банківських послуг, тобто уклав з банком договір про надання банківських послуг, і за даним договором банк видав , а клієнт отримав кредит у вказаній у позовній заяві сумі 15500грн. Сама позовна заява не містить конкретного визначення того, який договір був укладений з відповідачем, називаючи його договором про надання банківських послуг). Фактично позивач посилається на правовідносини між сторонами, які за його твердженням виникли з укладеного між сторонами змішаного договору: договору відкриття карткового рахунку і договору кредиту.

Позивач у позовній заяві зазначив у якості доказів і долучив до позовної заяви:

розрахунок заборгованості за кредитним договором;

копію заяви позичальника;

витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг;

копію паспорту відповідача.

В ухвалі про відкриття провадження від 15.10.2019р, суд вказав на недоліки поданих копій письмових доказів, витребував від позивача оригінали зазначених письмових доказів або належним чином оформлені і посвідчені у відповідності до вимог ст.95 ЦПК України їх копії.

На виконання даної ухвали позивач надіслав:

Виписки по кредитному рахунку клієнта;

Довідку про видані клієнту картки.

Щодо дослідження кожного з наданих позивачем доказів, то суд робить такі висновки:

Подана з позовом фотокопія анкети-заяви не відповідає вимогам закону щодо подання письмових доказів та оформлення копії письмового доказу. Тому однозначно такий «доказ» викликав сумнів суду і ухвалою був витребуваний в оригіналі або в належній копії. На вимогу суду позивач не надав ні оригіналу анкети-заяви для огляду і дослідження її змісту, ні належним чином оформленої копії у належній якості.

Якщо ж виходити зі змісту даної анкети-заяви, як він викладений в обґрунтуваннях позовної заяви,- та як він може бути вибірково прочитаний, то в даній анкеті-заяві - нібито міститься згода клієнта на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг" і "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Таким чином, навіть позивач у позовній заяві не зазначає про наявність в даному документі будь-яких ознак укладення договору кредиту або відкриття карткового рахунку та/або відомостей про видачу клієнту та отримання ним кредитної картки. Сам факт подання заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку та про надання згоди на те, щоб бути клієнтом банку, не означає і не доказує укладення саме договору кредиту та його істотних умов, на яких він був укладений, а також дана анкета не є доказом видачі клієнту вказаного позивачем кредиту 15500грн. та/або встановлення такого кредитного ліміту. В анкеті-заяві за її змістом відсутні істотні умови договору, які б ідентифікували його з договором кредиту, зокрема про строк та умови кредитування, проценту ставку, положення про неустойку, -відомості про отримання кредиту клієнтом (або отримання кредитної картки і її ідентифікуючі ознаки, на кшталт номер, строк дії), тобто відсутні всі ознаки договору кредиту і всі необхідні умови, визначені законом як істотні для даного виду договору.

Разом з тим, виходячи з того, що відповідач визнає факт написання даної заяви і визнає отримання за цією заявою при її підписанні в 2010році кредитної картки з кредитним лімітом 500грн., тому суд таке визнання бере до уваги і вважає, що дану обставину (отримання відповідачем у вказану в анкеті дату кредитної картки з лімітом кредитування 500грн.) можна вважати встановленою.

Дійсно в анкеті-заяві в графі про вид послуги, яку бажає отримати клієнт, у віконці щодо послуги «картка кредитна Універсальна», міститься відповідна позначка. Поруч у віконці про суму бажаного для клієнта кредитного ліміту вказана сума «500». Доказів на підтвердження встановлення позивачем відповідачу на дану картку кредитного ліміту у більшій сумі позивач не надав. З наданих виписок по рахункам цього також не вбачається. Інших доказів укладення договору кредиту на суму 15500грн. або іншу, позивач не надав. Тому суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належним доказами сам факт видачі відповідачу і отримання ним кредиту 15500грн. (як вказано у позовній заяві), або в сумі 9706грн.+8315грн. - суми боргу по кредиту , які позивач просить стягнути.

Оскільки не доведено отримання відповідачем кредиту в сумі 9706грн.+8315грн., то відсутні підстави і для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у вказаній сумі, як строкового так і простроченого.

При цьому суд також враховує, що сукупна заборгованість по кредиту (строкова і прострочена) арифметично і логічно не може бути більшою за виданий кредит, бо це б суперечило самому змісту договору кредиту, за яким позичальник бере кредит, який у тій самій сумі в порядку і в строки, встановлені договором зобов`язується повернути.

З наданого єдиного з цього приводу письмового доказу у сукупності з визнанням відповідачем даного факту - можна встановити, що відповідач отримала кредит в сумі 500грн. в 2010році.; щодо строку повернення кредиту як істотної і обов`язкової умови договору кредиту, то суд виходить з того, що оскільки іншого не доведено - то слід вважати , що договір діяв на строк дії виданої клієнту картки. Всі інші обставини позивач має довести належними доказами, чого не зробив.

Більшого кредитного ліміту і кредитування відповідача у більшому розмірі позивач не довів і ніяких доказів на підтвердження такого не надав. Позивач не надав доказів наявності між сторонами інших угод, і тим більше укладення договору на умовах відкриття кредитного ліміту у більшій сумі, 15500грн. чи іншій, і не доказав укладення договору на умовах згоди клієнта на збільшення кредитного ліміту банком на власний розсуд та інших умов, про які відсутні будь-які відомості у вказаній заяві-анкеті.

Позивач як на умови договору, укладеного з відповідачем, посилається на тарифи, умови та правила надання банківських послуг. Розглядаючи та аналізуючи дані документи і норми закону, що регулюють дані правовідносини, суд робить такі висновки:

У вказаних документах відсутня інформація про кредитування відповідача у вказаній позивачем сумі, тобто дані документи навіть і при їх прийнятті у якості договору та його істотних умов - таких істотних умов як конкретно визначений розмір кредиту- не містять.

Крім того, суд не бере до уваги у якості умов договору, укладеного з відповідачем вказані Тарифи, Умови та правила, виходячи з наступного:

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг на сайті: https://privatbank.ua/terms/ позивач подав суду як невід`ємну частину договору.

Дані документи подані у копіях, які не оформлені у відповідності до вимог статті 95 ЦПК України щодо посвідчення копій документів (письмового доказу), і не може розглядатись як достовірний письмовий доказ.

Якщо все ж проаналізувати вказаний документ, то він не містить підпису відповідача, не містить інших очевидних ознак того, що саме з вказаним документом був ознайомлений відповідач і що він надав згоду саме на такі умови надання йому послуг. Враховуючи обсяг документу, - детальне ознайомлення з таким документом є сумнівним, а виходячи з того, що в ньому прописані правила і умови надання всіх запропонованих банком банківських послуг, а не лише кредитних, то в жодному з наведених «документів» відсутнє визначення, з умовами саме яких послуг банку клієнт ознайомлений і їх прийняв, та до отримання яких послуг він приєднався підписанням анкети-заяви. Надані позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підписані відповідачем, не містять будь-яких ідентифікуючих ознак, які б вказували на те, що відповідач ознайомлений і погодився саме з такими тарифами і умовами кредитування, які зазначені у наданому Витягу з Тарифів і з Умов та правил, і що саме такі умови і тарифи існували станом на день подання заяви-анкети. Дані документи - як такі, що не містять підпису сторони договору, не можуть розглядатись як письмові докази укладення договору з конкретною особою (відповідачем), для якого закон встановлює обов`язкову письмову форму, і не можуть розглядатись як достовірні докази укладення між сторонами договору і істотних умов договору.

Договір кредиту має бути укладений у письмовій формі, а це означає, що у разі укладення договору кредиту у спосіб, який передбачає сукупність документів, то кожен з таких документів має бути підписаний позичальником, і така сукупність підписаних ним документів має складати домовленість сторін з приводу всіх істотних умов договору, зокрема, для договору кредиту - про суму кредиту, строк повернення та умови повернення, процентну ставку, порядок внесення змін до умов договору, наслідки не виконання договору (неустойку), тощо.

Посилання позивача на те, що у даному випадку мав місце договір приєднання, тому всі умови укладеного з відповідачем договору і є умовами, зазначеними у наданому Витягу, судом до уваги не беруться, оскільки до договору приєднання так само закон пред`являє вимогу письмового підтвердження стороною, що приєднується, тих умов договору, на яких вона приєднується і укладає договір, і зокрема письмового підтвердження видачі (перерахування) кредитних коштів. Щодо застосування положень про договір приєднання, то виходячи з положень ст.633, ст.634 ЦК (про публічний договір, договір приєднання), - вказані норми закону не виключають вимоги щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту і відповідно дотримання письмової форми щодо істотних умов договору, а також щодо вимоги доказування письмовими доказами.

Відповідно до висновків Верховного Суду України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), та аналогічної правової позиції в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, -до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в такі документи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, - надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують факту підписання конкретним позичальником договору саме на таких умовах.

Таким чином, дані документи також не доказують ні факту укладення договору між сторонами на таких умовах, ні розміру кредиту, ні факту видачі кредитних коштів у такому розмірі.

Як доказ укладення договору кредиту з відповідачем і видачі йому кредитних коштів та наявності заборгованості - позивач надав розрахунок заборгованості, згідно якого заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 07.08.2019р. становить 32128,90 грн. і складається із: заборгованості за тілом кредиту 9706,34грн., за простроченим тілом кредиту 8315,04грн., пеню за прострочення зобов`язання 11901,38грн., пеню за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100грн. 200,00грн., а також штраф за п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00грн. (фіксована частина) і 1506,14грн. (процентна складова).

Щодо поданого позивачем розрахунку заборгованості, то суд не вважає його належним письмовим доказом: такий розрахунок є додатком до позову, і не є первинним чи вторинним (зведеним, звітним) бухгалтерським документом. Він може розглядатись виключно як складова частина позовної заяви (що не є доказом), але і у такому випадку він як і позовна заява має бути підписаний особою, що підписала позов, - але даній вимозі цей розрахунок не відповідає: розрахунок складається з декількох окремих аркушів, які взагалі не підписані, а позначка чорнилом на останній сторінці без будь-якої ідентифікації з конкретною особою не може розглядатись як підпис конкретної особи, що несе відповідальність за достовірність даного розрахунку. Сам той факт, що представник позивача зазначає даний розрахунок у якості доказу, не робить цей розрахунок доказом у розумінні письмового доказу з точки зору його достовірності.

Якщо розглядати даний розрахунок (як стверджує позивач) у якості письмового доказу, то він не відповідає вимогам до складення і оформлення письмових доказів і документів (відсутні печатка установи, підпис посадової особи, відповідальної за достовірність викладеної у документі інформації, з зазначенням посади, прізвища, та інші реквізити, що ідентифікують такий документ як офіційний документ, виданий установою); наданий розрахунок не посвідчений печаткою підприємства; він складається з декількох аркушів, які (ні кожен окремо ні в цілому) не посвідчені підписом посадової особи, яка несе відповідальність за його достовірність; в графі про підписанта («представник Приватбанку») відсутні прізвище особи і її підпис, а наявна в кінці сторінки позначка чорнилом не розглядається як належне підписання і посвідчення документу відповідальною посадовою особою або принаймні конкретним уповноваженим представником позивача, оскільки взагалі не ідентифікує підписанта. Крім того, розрахунок не оформлений і не поданий у відповідності до вимог статті 95 ЦПК України, що пред`являються до письмового доказу, який подається суду в оригіналі або в належним чином оформленій і засвідченій копії. Судом надавався строк позивачу для усунення даного недоліку, але у встановлений строк і станом на день розгляду справи позивач належним чином складеного документу не подав.

Якщо проаналізувати зміст розрахунку, то в ньому наведено відомості з грудня 2013року, при тому, що сам позивач вказує на укладення договору в жовтні 2010 року, а відомостей про рух коштів по рахунку з часу його відкриття в 2010році і до 2013року не надано, а це є суттєвим.

З розрахунку видно, що рахуються кредитні кошти в грудні 2013р. 309грн. (що фактично відповідає твердженням відповідача про кредитний ліміт не більше 500грн.) , а з 2014р. - дана сума збільшується до 3319грн., за період з 2 по 23.01.2014р. кредит збільшується вже до 10021грн. (натомість ніяких доказів підписання додаткової угоди з позичальником про збільшення кредитного ліміту не надано). Дані відомості дають підстави погодитись з твердженням відповідача, що у вказаний період позивач сам, без відома і згоди відповідача, нараховував і списував різні суми, про які сторони не домовлялись, і дані нарахування та списання певних сум відносив на тіло кредиту, тим самим самовільно збільшуючи зобов`язання клієнта без його відома. Суд приймає до уваги як достовірне твердження відповідача, що він не отримував кредитних коштів у сумі більшій ніж 500грн.

Як роз`яснив Верховний Суд у Постанові від 30 січня 2018 року (справа №61/16891/15-ц провадження № 61-517св18), - доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.06.2003 № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Щодо виписок по рахункам, які позивач надав суду, то суд бере до уваги наступне:

Вказаний документ доводить рух коштів по декільком картковим рахункам (декільком карткам), але не містить доказової інформації, яка б поєднувала всі наведені рахунки і картки з особою відповідача (оскільки не надано доказів укладення відповідного договору чи договорів з відповідачем і доказів того, що відповідачу як мінімум були видані всі вказані у виписці картки для доступу до вказаного рахунку або декількох рахунків.) або хоча б з анкетою заявою від жовтня 2010року.

З наданих виписок видно, що один з рахунків відкритий виключно для нарахування процентів та списання процентів і інших не передбачених договором (якщо брати до уваги анкету-заяву відповідача і визнані відповідачем факти та обставини) платежів, нарахованих банком в односторонньому порядку.

Наступний рахунок є дебетовим (і картка доступу до рахунку не може визначатись як кредитна - для цього відсутні будь-які докази).

З виписки по наступній картці (рахунку), виданій 13.10.2010р. (що дійсно відноситься до дати укладення договору), видно, що на неї встановлено кредитний ліміт 10грн., потім 0,00грн.

Виписка по наступному картковому рахунку видана за період з 26.11.2017р. тому відсутні підстави пов?язати дану картку і рахунок з договором, укладеним в жовтні 2010 року.

Наступна виписка так само містить відомості про рух з 26.12.2017р., тобто не пов?язується з договором від жовтня 2010р., принаймні не має жодних доказів на підтвердження цього. Крім того, в ній видно, що всі операції зводяться до нарахування та списання процентів, обов?язкових платежів (невідомого походження), та автоматичного нарахування заборгованості невідомого походження.

Наступна виписка є випискою про рух коштів по дебетовому картковому рахунку (витрати клієнта і поповнення ним рахунку)- без ознак наявності кредитних коштів.

Виписка по рахунку за період з 4.06.2015р. так само не пов?язується з договором від 2010року, принаймні ніяких доказів такого зв`язку між вказаним рахунком і анкетою-заявою від 2010року позивач не надав.

Якщо проаналізувати рух коштів по рахункам з наданих виписок, то прочитується наступне: клієнт користувався карткою, виданою в 2010році, списання коштів (розрахунки за товари) і відповідні поповнення рахунку. Видно, що на рахунок були зараховані кредиті кошти в сумі до 500грн., які клієнтом використовувались і рахунок поповнювався на витрачені суми. Тому у певні періоди був строковий та/або прострочений борг по кредиту в межах кредитного ліміту 500грн. Клієнт користувався даними коштами. Остання здійснена ним операція по даному рахунку датується лютим 2014р. , що узгоджується з твердженням відповідача про припинення ним відносин з позивачем і про припинення користування карткою. Відомостей про використання клієнтом кредитних коштів понад 500грн. у виписках нема. Подальші операції по рахункам здійснювались виключно позивачем, відсутні операції, які б вказували на волевиявлення і дії відповідача. Подальше користування карткою (картками) та рахунком (рахунками) здійснюється безпосередньо позивачем без участі відповідача. - Такі дані, встановлені з аналізу виписок, дійсно підтверджують твердження відповідача, що з 28.02.2014р. вона перестала користуватись карткою Приватбанку, виявивши недобросовісність і самовільні дії позивача та безпідставні маніпуляції з її рахунком; всі подальші рахунки на її ім?я банк відкривав самовільно, користуючись її анкетними даними, сам переносив кошти з одного рахунку на інший, нараховував певні суми, потім нібито відкривав на них кредитний ліміт і тут же списував ці суми, відносячи їх таким чином на борги відповідача, тому гроші, внесені відповідачем на поповнення рахунку, необґрунтовано і без згоди відповідача списувались на погашення сум, не передбачених договором і в дійсності неотриманих відповідачем. Такі дії не відповідають ні умовам договору, ні волевиявленню відповідача.

Щодо довідки про видачу клієнту карток, то суд робить такі висновки:

Згідно наданої довідки позивач повідомляє суд, що клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 7.10.2010р. отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 зі строком дії пере випущеної картки до 11.2021р.

Відповідач стверджує, що в 2014році , виявивши маніпуляції з рахунком і зникнення з нього грошей або необґрунтовані списання коштів з рахунку банком в самовільному порядку, - вона припинила використання даної картки і інших карток у позивача не отримувала.

Аналізуючи надану позивачем довідку, суд не приймає її у якості належного письмового доказу, - вона створена представником позивача , який підписав позовну заяву (юрист) без долучення повноваження на створення від імені підприємства такого документу як довідка. Тобто по своїй формі не є документом, який дійсно підтверджує видачу клієнту картки.

Не надано доказів на виконання вимог ч.9 ст.83 ЦПК щодо завчасного надіслання доказу другій стороні, тому згідно ч.8 ст.83 ЦПК - такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідач дотримання вказаних карток заперечує. І це узгоджується з дослідженими судом виписками у їх сукупності.

Щодо заборгованості по процентам та неустойки, то відсутні підстави для їх нарахування і стягнення у тому розмірі, який вказує позивач, оскільки ним не доведено таких умов договору і відповідно наявності підстав для нарахування вказаних сум.

Таким чином, позов необґрунтований і задоволенню не підлягає.

Крім того, суд бере до уваги наступне:

З аналізу сукупності наданих доказів, всі зобов`язання відповідача пов`язані саме з отриманням і користуванням кредитною карткою, виданою відповідачу в 2010році при підписанні ним анкети-заяви, з встановленим кредитним лімітом 500грн. та з використанням кредитних коштів у межах встановленого за домовленістю сторін кредитного ліміту (500грн.).

Навіть якщо виходити з того, що станом на 2014року (остання транзакція клієнта по виданій йому картці з кредитним лімітом 500грн.- як це видно з дослідженої виписки по рахунку) у клієнта була заборгованість по кредиту, то така заборгованість однозначно не перевищувала 500грн., та враховуючи припинення користування даною карткою (рахунком) після лютого 2014року у відповідача виникло прострочене зобов`язання, і відповідно для позивача почав перебіг строку позовної давності для вимоги про стягнення заборгованості по кредиту (щодо повернення кредитних коштів).

Враховуючи, що позов подано 26.09.2019р., то однозначно позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості по кредиту і по іншим сумам, на які позивач вважав, що має право, відповідно до ст.ст.257, 258, 260 ЦКУ.

Позивач не надав інформації про строк дії картки, яка була видана відповідачу в жовтні 2010року на підставі анкети-заяви. Зазвичай (на той період) строк дії картки не перевищував трьох або п`яти років; принаймні позивач іншого не довів. Тому суд бере до уваги саме такий строк дії картки, погоджуючись з відповідачем. Таким чином, строк дії картки, виданої відповідачу в жовтні 2010року, закінчився не пізніше жовтня 2015року.

І у такому разі позивач також пропустив строк позовної давності за вимогою до відповідача про стягнення будь-якої заборгованості за договором, укладеним в жовтні 2010р.

Позивач не довів поважних причин строку позовної давності.

Позивач не довів того, що існують будь-які невиконані відповідачем зобов`язання за договором від жовтня 2010року, за якими б не закінчився строк позовної давності.

Згідно ст.267 ЦК України пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові. Пропуск строку позовної давності за основним вимогами згідно ст.266 ЦКУ означає і пропуск позовної давності до додаткових вимог, в тому числі по вимозі про неустойку.

Таким чином, є підстави і для відмови у позові за пропуском позивачем строку позовної давності.

Разом з тим, враховуючи наведені вище обставини, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих доказів, враховуючи обов`язок позивача доказувати позовні вимоги і їх розмір, і враховуючи, що позивач не довів наявності у позивача невиконаних грошових зобов`язань та заборгованості, і не довів наявності підстав для задоволення позову, - то суд у позові відмовляє з цих підстав.

Відмовляючи у позові, суд виходить з того, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що і буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. принципу справедливості розгляду справи судом. Суд також виходить з того, що сторони для суду є рівними, що висновки суду мають ґрунтуватись на доказах, а не на припущеннях.

Оскільки суд у позові відмовляє, то згідно ст.141 ЦПК України відсутні підстави і для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 526, 549, 550, 611, 613,615, 627, 629, 631, 638,639, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 12,13, 76-84, 95, 141, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 07.10ж.2010р. та судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його складення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде ним подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії повного рішення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Згідно Закону № 540-IX від 30.03.2020 та п.3 перехідних положень ЦПК - під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строк апеляційного оскарження, визначений статтею 284, 354 ЦПК, продовжується на строк дії такого карантину.

Рішення складено 22.06.2020р.

Суддя Т.В. Селезньова