Дата документу 23.04.2020
Справа № 334/100/20
Провадження № 2/334/1953/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Ісакова Д.О.,

при секретарі Бараш Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Погосян Маргарита Арсенівна до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Погосян Маргарита Арсенівна звернулась до суду із позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову позивач вказала, що до Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області подано заяву про повернення виконавчого листа стягувачу, оскільки згідно даних з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань юридична особа за кодом не існує. Втім, за рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2009 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором № 11-5053-117 ФД від 02.11.2007 року та договором поруки № 11-5053-117П від 02.11.2007 року на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» саме в особі філії «Запорізьке РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», МФО 313731, заборгованість за кредитним договором № 11-5053117ФД від 02.11.2007 року у сумі 293433,57 грн.

Вважає, що державний виконавець до відкриття виконавчого провадження не перевірив чи відповідає подана заява з боку ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» вимогам закону, чи вірно вказані дані, які передбачені розділом III Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 (в редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 року № 2832/5) в заяві ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про відкриття виконавчого провадження, чим порушила норми Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 ( в редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 року № 2832/5, що в подальшому привело до порушення закону № 2 та та передбачених пунктів Інструкції.

Відповідач не переконався чи правильно зазначені відомості у виконавчому документі відносно кредитного договору та не витребував у ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» оригінал кредитного договору № 11-5053-117ФД від 02.11.2007 року, так як п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» містить обґрунтування відносно однієї з вимог до виконавчого документу, а саме: повинно бути зазначено резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішення. В матеріалах виконавчого провадження немає жодного документу в оригіналі та немає підтвердження того, що державний виконавець переконався, що взагалі оригінали іпотечного договору та кредитного договору існують.

Стверджує, що виконавчий лист виданий Ленінським районним судом м.Запоріжжя 28.02.2011 року не підлягає виконанню. Виконавче провадження за № 51248421 підлягає закриттю.

Просить визнати виконавчий лист (документ) № 2-4674 від 28.02.2011 року винесеного Ленінським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 на користь Відкритого акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» рахунок НОМЕР_3 в філії «Запорізьке РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», МФО 313731, заборгованість за кредитним договором № 11-5053-117ФД від 02.11.2007 року у сумі 29343 грн. 57 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області виконавчий лист (документ) № 2-4674 від 28.02.2011 року винесеного Ленінським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 на користь Відкритого акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» рахунок НОМЕР_3 в філії «Запорізьке РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», МФО 313731, заборгованість за кредитним договором № 11-5053-117ФД від 02.11.2007 року у сумі 29343 грн. 57 коп. повернути стягувачу.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Погосян М.А. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позов не надв.

Вивчивши матеріали справи та з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя №2-4674/09 від 14.12.2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінаси та кредит» в особі філії «Запорізьке РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором № 11-5053-117ФД від 02.11.2007 року у сумі 29343,57 грн.

Рішенням набрало законної сили 25.12.2009 року.

28.02.2011 року на виконання рішення суду стягувачу виданий виконавчий лист № 2-4674/09, який був пред`явлений до примусового виконання.

Разом з тим, представник позивача посилаючись на статті 174-177 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», розділ I та III Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 в редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 року № 2832/5 просить визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню та зобов`язати державного виконавця закрити виконавче провадження, оскільки за даними реєстру юридична особа філія «Запорізького РУ» ВАТ «Банк Фінанси та кредит» за ідентифікаційним кодом 25821086 ліквідована. В державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань немає відомостей про юридичну особу за № 25821086.

Разом з тим, представником позивача не надано суду доказів того, що юридична особа за ідентифікаційним кодом припинила свою діяльністю, як і те, що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Крім того, на підставі п.2 ч.5 ст.12, ч.1 ст.35, ч.5 ст. 44 ч.3 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 23.09.2019 року № 2417 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» строком на один рік з 18.12.2019 року до 17 грудня 2020 року включно.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Аналізуючи вказане вище, слід зазначити, що наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після його видачі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на таке пред`явлення.

Аналогічне положення містила стаття 369 ЦПК України, в редакції чинній на час видачі судом виконавчого листа по справі № 325/1728/15-ц (12.12.2016 року).

Отже, законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником, чи іншою особою, або з інших причин.

При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України).

При цьому, суд з урахуванням положення п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, зважаючи на обраний спосіб захисту порушеного права, неодноразово повертався та з`ясовував питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, проте останній погодив правильність обраного ним способу захисту порушеного права, не вбачаючи підстав для зміни позовних вимог.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України).

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Окрім того, зважаючи на вимогу позивача про визнання оспорюваного договору недійсним, суд, враховуючи відсутність наведених позивачем підстав для визнання такого договору недійсним, також вважає за необхідне відмовити у його задоволенні за недоведеністю та необґрунтованістю.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову у цілому відсутні.

Керуючись статтями : 3-5, 7-13, 76-81, 258 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволення позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Погосян Маргарита Арсенівна до Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.О.Ісаков