27.07.2020 Справа № 363/3772/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., при секретарі Рибка І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м.Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських праві відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн. на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дати надходження позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн. на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26.06.2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та 20.12.2010 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу у сторін народилось двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачем і на даний час проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 12.10.2018 року їх син змінив прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ». Після розірвання шлюбу до осені 2013 року ОСОБА_2 продовжував спілкуватися з дітьми по вихідних та святах, цікавився їхніми успіхами та станом здоров`я, надавав певну грошову допомогу на їх утримання, діти відвідували помешкання батька в місті Києві. Проте, починаючи з лютого 2014 року відвідувати дітей ОСОБА_2 перестав, також припинив надавати кошти на їх утримання, з 2013 року відповідач жодного разу не привітав дітей із їх днем народження, Новим роком, тощо, перестав цікавитися станом їх здоров`я чи освіти. Позивач зазначила, що зрідка вона телефонувала відповідачу з проханням взяти участь у витратах на дітей, зокрема і на літній відпочинок, і на лікування. Проте, отримувала відмову з мотивами того, що у нього немає на це коштів. У вересні 2014 року їх дочка ОСОБА_7 пішла до першого класу Вишгородської спеціалізованої школи «Сузір`я», однак батько був відсутній на святі першого дзвоника та з тих пір минуло п`ять років, а їх дочка жодного разу не бачила батька. Цікавості у навчанні дочки відповідач не виявив також жодного разу, школу не відвідував, позивача про успіхи дочки не питав. У 2018 році син сторін ОСОБА_8 закінчив 9 клас цієї ж школи та поступив до Коледжу ресторанного господарства Національного університету харчових технологій, де і навчається зараз. Відповідач не був присутнім на останньому шкільному дзвонику свого сина, не цікавиться його успіхами у навчанні, не брав участі у процесі вибору фаху свого сина та в процесі вступу до навчального закладу. Відповідач свідомо усунувся від участі у житті дітей, при тому, що жодних перешкод у спілкуванні із дітьми йому ніхто не створював. Останнім часом їх дочка ОСОБА_7 стала займатися спортом (гандболом) та мала їхати в літку 2019 року на чемпіонат до Європи, проте, відповідач відмовився надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, що унеможливлювало участь їх дочки у чемпіонаті. Висновок органу опіки та піклування про те, що дитина проживає з позивачем та вона має право особисто вирішувати питання про поїздки дочки за кордон був отриманий значно пізніше. Вважає, що відповідач не тільки свідомо ухиляється від участі у житті дітей, а й своєю пасивною поведінкою створює перешкоди у їхньому розвитку. Таке ставлення відповідача до дітей стало для них психотравмуючим, адже їх дочка і до сих пір не може для себе зрозуміти, в чому її вина, а при згадці про батька постійно плаче та відчуває себе покинутою, а їх син є ображеним на відповідача та вже не бажає мати з ним нічого спільного, що виявилось в тому, що як тільки сину виповнилось 16 років, він звернувся до органів РАЦС із заявою про зміну свого прізвища. Відповідач не бере участі у матеріальному забезпеченні дітей, не утримує їх, тому позивач вимушена також поставити питання про стягнення аліментів. Позивач зазначає, що відповідач іншим особам аліменти не виплачує, матеріальну допомогу на утримання дитини надавати може, є працездатним та пенсіонером МВС України за вислугою років, має мінливий неофіційний (неоподатковуваний) дохід. Розмір аліментів, які мають бути стягнуті з відповідача, визначений позивачем в розмірі 2500 грн. на кожну дитину, враховуючи потреби дітей. На підставі викладеного, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду із вищевказаним позовом.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.10.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.12.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідач самоусунувся від виховання та спілкування з їх дітьми. ОСОБА_2 сплачує їй 2 000 грн. кожного місяця з січня 2020 року, до цього часу відповідач також надав грошові кошти на утриманні дітей. Раніше надавала письмову відповідь на відзив ОСОБА_2 .

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що він допомагає дітям, щомісячно перераховує на картковий рахунок позивача грошові кошти. Також вказав, що у нього на утриманні перебуває неповнолітня дитина 2015 року народження від другого шлюбу. Раніше надавав письмовий відзив на позовну заяву, в якому також просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Вишгородської районної державної адміністрації Київської області в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що під час спілкування з дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було встановлено, що їх батько не спілкується.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вони знайомі з позивачем та відповідачем майже п`ятнадцять років. ОСОБА_2 не допомагає ОСОБА_1 у вихованні та утриманні дітей та після розірвання шлюбу з позивачем, він не спілкується з дітьми взагалі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є рідною сестрою позивача. Відповідача вона бачила останній раз близько десяти років тому. Вказала, що дітям відповідач не допомагає, з ними він не спілкується та з цього приводу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 страждають, їх дочка ОСОБА_7 постійно плаче та говорить про те, що її кинув батько.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що вона є хресною матір`ю обох дітей. Вказала, що з 2010 року вона не пам`ятає того, щоб вона бачила відповідача та щоб він спілкувався з дітьми. ОСОБА_7 дуже хвилюється з приводу відсутності спілкування з батьком.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що він є колегою позивача та з позивачем перебуває у дружніх відносинах з 2012 року. Вказав, що з часу їх спілкування з позивачем він не бачив батька її дітей. Від дітей позивача він також нічого не чув, вони нічого не розповідали про батька.

Допитай в судовому засіданні в присутності представника органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації Київської області в якості свідка неповнолітній син сторін ОСОБА_3 пояснив, що він підтримує позицію своєї мами, вказав, що його батько у минулому році пропонував йому зустрітися, а з його сестрою ОСОБА_7 їх батько не спілкується.

Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом встановлено, що з 26.06.2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20.12.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в свідоцтві про народження дітей сторони записані їх батьками.

Після розірвання шлюбу неповнолітні діти сторін проживають разом з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де вони зареєстровані та фактично проживають. Вказана квартира належить позивачу. Для дітей створено належні побутові умови, які сприяють гармонійному розвитку та отриманню освіти. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 забезпечені всім необхідним одягом, взуттям, продуктами харчування, канцелярським приладдям для навчання та розвитку. Батько дітей, ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Вказані обставини встановлені актом № 93 обстеження умов проживання та виховання дітей в сім`ї, який складений заступником начальника служби у справах дітей та сім`ї ОСОБА_13 , директором Державної установи Вишгородський районний «Центр опіки дитини» ОСОБА_14 та спеціалістом служби у справах дітей та сім`ї ОСОБА_15 та висновком від 04.09.2019 року № 771/11-06 начальника служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації Мельник О.

З 2012 року по 2018 рік ОСОБА_3 навчався у Вишгородській спеціалізованій школі «Сузір`я» та зарекомендував себе як комунікабельний учень. Мама дитини приділяла належну увагу вихованню сина, завжди цікавилась справами сина, систематично відвідувала батьківські збори та підтримувала зв`язок з класним керівником. Батько ОСОБА_8 , вихованням дитини не займався та за час навчання сина жодного разу до школи не з`явився.

ОСОБА_16 на даний час навчається у 5-В класі у Вишгородській спеціалізованій школі «Сузір`я» та зарекомендувала себе як старання та дисциплінована. Мама дитини приділяє належну увагу вихованню дочки, завжди цікавиться її справами, систематично відвідує батьківські збори та підтримує зв`язок з класним керівником. Батько ОСОБА_7 , за час навчання дочки жодного разу до школи не з`явився, на зв`язок не виходив.

На даний час ОСОБА_3 навчається у Коледжі ресторанного господарства Національного університету харчових технологій на денному відділенні «Технологічне» спеціальності № 181 «Харчові технології» з 01.09.2018 року. За період навчання у коледжі ОСОБА_3 характеризується позитивно, мама дитини приділяє належну увагу вихованню сина, завжди цікавиться справами сина в коледжі, систематично відвідує батьківські збори та підтримує зв`язок з класним керівником. Батько ОСОБА_8 , за час навчання сина жодного разу в коледжі не з`явився, на зв`язок не виходив.

19.09.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.10.2018 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на підставі ч. 9 ст. 165 ЦПК України.

24.05.2019 року ОСОБА_1 звернулась до голови Вишгородської районної державної адміністрації із заявою про надання висновку, яким підтвердити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою оформлення документів для виїзду дитини за кордон на спортивні змагання та оздоровлення. Підставою подання вказаної заяви стало те, що батько дитини - ОСОБА_2 не надає згоду на виїзд дитини за кордон.

05.06.2019 року головою Вишгородської районної державної адміністрації Савенок В. видано розпорядження № 232 про затвердження висновку служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для її тимчасового виїзду за межі України.

19.08.2019 року заступником голови Вишгородської районної державної адміністрації Волотовською Т. видано висновок органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_17 народилась дочка - ОСОБА_18 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

З копій квитанцій та копій виписок з карткового рахунку ОСОБА_2 наданих до відзиву відповідачем ОСОБА_2 вбачається, що останній періодично сплачував та сплачує позивачу ОСОБА_1 на її картковий рахунок грошові кошти на утримання дітей, про що не заперечувала позивач під час розгляду справи.

З довідки Вишгородського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду України у Київській області Пенсійного фонду України про доходи пенсіонера ОСОБА_2 вбачається, що останній перебуває на обліку Головного УПФУ в Київській області і отримує пенсію за вислугу років. Сума пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.04.2020 року складає 105 086, 68 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до приписів ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст.152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви … про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами.

Позбавлення батьківських прав, відповідно до ст.166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Матеріали справи не містять належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач байдужливо ставиться до дітей, на які позивач посилається, як на підставу задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Позивачем не доведено ті обставини, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, не сприяє у забезпеченні дітей необхідного медичного догляду та лікування, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, оскільки позивач в судовому засіданні підтвердила, що відповідач періодично перераховує на її картковий рахунок грошові кошти на утримання дітей.

Відповідач з свого боку надав до суду докази на підтвердження прояви з його боку щонайменшої батьківської турботи, заперечував проти позбавлення батьківських прав, під час розгляду справи вказав, що бажає спілкуватися з дітьми.

Емоційний зв`язок між відповідачем та дітьми фактично не втрачений, відповідач виявляє до своїх дітей батьківське піклування, яке полягає у наданні позивачу грошових коштів на утримання дітей, їх син ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначив, що його батько пропонував йому зустрітися, тобто відповідач бажає цікавитися долею дітей.

Отже, встановлені обставини не вказують на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню й матеріальному утриманню дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , намагається забезпечити законні права дітей на нормальні умови життя, намагається приймати участь в утриманні дітей.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що бажання ОСОБА_2 користуватися та виконувати батьківські права та обов`язки щодо дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , що є наслідком та підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо їх дітей.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі судом зазначається наступне.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними віку повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, згідно ч.1 ст.181 СК України, визначаються за домовленістю між ними.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Враховуючи, що позивач просить стягувати аліменти у твердій грошовій сумі, при цьому відповідач офіційно не працевлаштований, пенсіонер, суд погоджується, що за таких обставин можливо визначити спосіб виконання відповідачем обов`язку по утриманню дитини у твердій грошовій сумі.

На підставі ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Розмір прожиткового мінімуму встановлюється в Законі України «Про державний бюджет» на поточний рік.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет на 2020 рік" установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на утримання дітей, суд на підставі ст.12 СК України враховує матеріальний стан сторін, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров`я, оскільки інше не доведено, тому має можливість надавати допомогу дітям та виконувати покладені на нього законом аліментні обов`язки. Також судом враховано, що відповідач є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі 3200 гривень, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Враховуючи, що відповідач не має інших аліментних зобов`язань, має працездатний вік, суд вважає, що він в змозі сплачувати аліменти, а тому виходячи з принципу справедливості та розумності, вважає за необхідне стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі 1500 грн. на кожного щомісячно.

Згідно з положенням статті 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви ( ч.1 ст. 191 СК України), а аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.

Враховуючи, що позивачем вживалися заходи одержання аліментів з відповідача на утримання доньки ОСОБА_4 шляхом звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, проте у зв`язку із тим, що відповідач не зареєстрований на території Вишгородського району і його місце реєстрації судом не було встановлено, у видачі судового наказу було відмовлено, тому суд вважає за можливе стягнути аліменти на утримання неповнолітньої доньки з дати звернення до суду з заявою про видачу судового наказу, а саме з 19.09.2018 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з ОСОБА_2 на корить держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти у твердій грошовій сумі на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи з 19.09.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти у твердій грошовій сумі на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи з 09.09.2019 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 40 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 серпня 2020 року.

Головуючий: М.Б. Баличева