ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/4398/19
Провадження № 22-ц/4820/1086/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника Прокуратури Хмельницької області Параскевича О.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 688/4398/19 за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Прокуратури Хмельницької області на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2020 року (суддя Березюк Н.П.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Хмельницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційних скарг і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що 03.09.2012 року слідчим СВ Шепетівського МВ УМВС України в Хмельницькій області прийнято постанову про порушення кримінальної справи №23/6001 відносно позивача за ч.1 ст. 122 КК України, а 06.09.2020 року цим же слідчим був обраний позивачу запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Після додаткового розслідування та неодноразових судових розглядів справи ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 09.01.2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28.03.2019 року, вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2016 року відносно ОСОБА_1 змінено та перекваліфіковано дії ОСОБА_1 в частині заподіяння потерпілому ОСОБА_2 забитої рани в ділянці лівої половини носа на ч. 1 ст. 125 КК України, кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2016 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КК України (спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я) скасовано, кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Позивач посилається на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності зазнав моральних страждань, які виразились у притягненні до кримінальної відповідальності у 15-річному віці і, не досягнувши віку кримінальної відповідальності за вчинення злочину у якому його виправдано, незаконно перебував під слідством з 03.09.2012 року до 09.01.2018 року. Крім іншого, ОСОБА_1 вказує, що йому двічі призначалось покарання пов`язане із позбавленням волі, а також стягувались великі суми коштів для відшкодування потерпілому перебування в лікарні, судові витрати тощо; незаконні дії органів досудового слідства негативно вплинули на його відносини з оточуючими людьми, він змушений докладати значних зусиль для поновлення своїх порушених прав; у друзів та рідних позивача сформувалося негативне ставлення до нього та склалася думка про нього, як про особу правопорушника, що пригнічувало позивача та не сприяло налагодженню відносин з рідними, відновленню життєвих зв`язків, що в сукупності призводило до моральних страждань. Тому ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 506 995 грн. та витрати по платі правничої допомоги.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2020 року замінено первісного відповідача Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області на належного відповідача - Прокуратуру Хмельницької області.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 06 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 310000 грн. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по справі на оплату правничої допомоги адвоката відповідно до доданих документів в розмірі 2445,60 грн. Судові витрати по сплаті судового збору вирішено компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, Державна казначейська служба України оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує, що позивач помилково зазначив Державну казначейську службу України як відповідача, оскільки в контексті позовної заяви ОСОБА_1 жодним чином не довів та не обґрунтував яку саме шкоду, протиправні дії чи бездіяльність орган Казначейства завдав останньому та у чому полягає протиправність діяння відповідача. Апелянт посилається на те, що жодним законодавчим чи нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності на органи Державної казначейської служби України за дії юридичних осіб та Держави України в цілому. Апелянт також вказує, що в нього не було можливості використати свої права як учасника судового процесу, оскільки згідно із своїми функціональними обов`язками Казначейство не є учасником спірних правовідносин і не має жодних фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зважаючи на викладене, Державна казначейська служба України просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Також, до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Прокуратури Хмельницької області. Прокуратура вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із порушенням норм матеріального права. Так, підставою для закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 стала перекваліфікація дій позивача з ч.1 ст. 122 КК України на ч.1 ст. 125 КК України, що і призвело до закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Проте, на думку апелянта, вказана обставина не є реабілітуючою підставою для закриття кримінального провадження, не виправдовую особу, яка вчинила діяння, що визнавалось злочином на момент його вчинення і не тягне набуття особою права на відшкодування шкоди за законом, що узгоджується з позицією Верховного Суду у справі №591/6379/16-ц від 09.08.2019 року. Зважаючи на викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник Прокуратури Хмельницької області підтримав апеляційні скарги з підстав у них наведених і просить їх задовольнити.

Представник апелянта Державної казначейської служби України та позивач ОСОБА_3 до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника ОСОБА_1 адвоката Сахнюка О.В. надійшло клопотання про слухання справи за відсутності позивача та його представника.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника Прокуратури Хмельницької області та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що постановою про порушення кримінальної справи відносно конкретної особи та прийняття її до свого провадження № 23/6001 від 03 вересня 2012 року порушено кримінальну справу відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України (а.с. 8).

Постановою СВ Шепетівського МВВС України в Хмельницькій області про обрання міри запобіжного заходу підписки про невиїзд від 06 вересня 2012 року було застосовано стосовно неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід - підписку про невиїзд (а.с. 9).

Постановою слідчого СВ Шепетівського МВ УМВС України в Хмельницькій області про притягнення як обвинуваченого від 07 вересня 2012 року неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 притягнуто в якості обвинуваченого, пред`явлено обвинувачення у злочині, передбаченому ч. 1 ст. 122 КК України, про що йому оголошено (а.с. 10).

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2013 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді 120 годин громадських робіт та виправдано за ч. 1 ст. 296 КК України за відсутності в діянні даного складу злочину. Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу залишено попередній - підписка про невиїзд. Цивільний позов Шепетівського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі органу управління Міністерства охорони здоров`я України та Шепетівської центральної районної лікарні до ОСОБА_1 про стягнення 1983,08 грн. збитків задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Шепетівської ЦРЛ 1983,08 грн. витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину. Цивільний позов Шепетівського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі органу управління МОЗ України та Рівненської ЦРЛ до ОСОБА_1 про стягнення 1385,20 грн. збитків задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Рівненської ЦРЛ 1385,20 грн. витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину. Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , співвідповідача ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду (а.с. 11-13).

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 06 серпня 2013 року апеляційну скаргу законного представника потерпілого ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено. Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 червня 2013 року стосовно ОСОБА_1 скасовано та направлено справу на додаткове розслідування Шепетівському міжрайонному прокурору. Апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього засудженого ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишено без задоволення. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено попередній - підписку про невиїзд (а.с. 14-16).

17 червня 2015 року старшим слідчим СВ Шепетівського МВ УМВС України в Хмельницькій області майором міліції Кажанівським Д.В. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України (а.с. 18).

24 червня 2015 року старший прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурор Шепетівської міжрайонної прокуратури юрист 1 класу Бойко Т.М. затвердила обвинувальний акт у кримінальному провадженні за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, внесеного до ЄРДР за №0000082 від 22.08.2013 року за обвинувачення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19).

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. ст. 75, 104 КК України ОСОБА_1 було звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік. На підставі п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_1 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції. Міру запобіжного заходу ОСОБА_1 до вступу вироку в законну силу залишено попередню - підписку про невиїзд. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_7 50 000 грн. моральної шкоди та на користь ОСОБА_4 9 983,66 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто на користь держави 1983,08 грн. та 1 385,20 грн. Заяву ОСОБА_1 про відмову від застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року залишено без розгляду (а.с. 20-25).

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 липня 2016 року апеляційну скаргу захисника Сахнюка О.В. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 , представника потерпілого ОСОБА_2 - адвоката Водзінського О.В. задоволено частково. Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий судовий розгляд в тому ж суді в іншому складі (а.с. 26-27).

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2016 року було визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. На підставі п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_1 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди та на користь ОСОБА_4 10335,66 грн. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_2 . В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Шепетівської РДА на зарахування в районний бюджет для перерахування комунального закладу Шепетівської районної ради - «Шепетівська центральна районна лікарня» 1983,08 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Рівненської ЦМЛ 1385, 20 грн. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_2 . Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_1 вирішено не обирати (а.с. 28-32).

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 09 січня 2018 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено частково. Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2016 року відносно ОСОБА_1 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 в частині заподіяння потерпілому ОСОБА_2 забитої рани в ділянці лівої половини носа на ч. 1 ст. 125 КК України, кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2016 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КК України (спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я) скасовано, кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Цей же вирок в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_2 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 10335 грн. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_2 , стягнення з ОСОБА_1 на користь Шепетівської РДА для зарахування в районний бюджет на перерахування комунальному закладу Шепетівської районної ради - «Шепетівська центральна районна лікарня» 1983 грн. 08 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 , стягнення з ОСОБА_1 на користь Рівненської ЦМЛ 1385 грн. 20 коп. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_2 скасовано. Цивільні позови ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування, Шепетівського міжрайонного прокурора в інтересах районної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування та Шепетівського міжрайонного прокурора в інтересах Рівненської ЦМЛ до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 28 березня 2019 року касаційну скаргу прокурора та потерпілого ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 09 січня 2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 33-36).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вірно виходив із доведеності позовних вимог щодо незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду і причинного зв`язку між цими незаконними діями та моральною шкодою, що спричинена ОСОБА_1 . Та з урахуванням характеру тривалості моральних страждань позивача (перебування останнього під слідством та судом з 03.09.2012 року по 09.01.2019 року (5 років 4 місяці 6 днів), з врахуванням розмірі мінімальної заробітної плати на 2020 рік, визначив розмір відшкодування в сумі 310000 грн., оскільки зазначена сума за своїм розміром є адекватною спричиненій шкоді і компенсує понесені моральні втрати, а позивачем не доведено завдання моральної шкоди в більшому розмірі.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального і процесуального права та надав відповідну правову оцінку всім фактичним обставинам справи і доказам.

Так, у статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Стаття 42 КПК України містить широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

Відповідно до ч.1 ст.130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону.

При цьому закриття кримінального провадження щодо фізичної особи є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування,прокуратури або суду, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частиною 7 статті 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування такої шкоди визначається законом.

Положеннями статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (пункту 1-1 частини першої статті 2 Закону).

Згідно з положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2020 року визначено у сумі 4723 грн.

Доводи апеляційної скарги Прокуратури Хмельницької області про те, що закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України не є реабілітуючою підставою, не виправдовує його, як особу, яка вчинила діяння, що визнавалось злочином на момент його вчинення і не тягне набуття позивачем права на відшкодування моральної шкоди за законом не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як вбачається із ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 09 січня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28 березня 2019 року, дії ОСОБА_1 в частині заподіяння потерпілому ОСОБА_2 забитої рани в ділянці лівої половини носа перекваліфіковано на ч. 1 ст. 125 КК України і кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2016 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КК України (спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я) скасовано, кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Згідно ч.1 п. п. 2, 3 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення та не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме пунктом 3, визначено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Отже, з наведеного вбачається, що право особи на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, лише за наявності відповідних реабілітуючих підстав. Зокрема, в тому випадку, якщо кримінальне провадження було закрито за відсутністю події кримінального правопорушення; якщо була встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення; або в тому випадку, якщо не були встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Вказані підстави закриття кримінального провадження закріплені в п. п. 1-3 ч. 1 ст. 284 КПК України та є вичерпними реабілітуючими, з точки зору національного законодавства, підставами для відшкодування громадянинові шкоди.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що позивач помилково ототожнює Державу Україна з державним органом - Державною казначейською службою України, оскільки юридичні особи, створені Державою, якою є і ДКСУ не відповідають за зобов`язаннями Держави, судова колегія вважає їх безпідставними, виходячи із слідуючого.

Так, відповідно до положень ст. ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету шляхом їх списання з відповідного казначейського рахунку.

Пунктами 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 № 45 передбачено, що цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Зокрема, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення (п.35 Порядку).

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Відповідно до п. п. 3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, безспірне списання коштів з Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України, тому колегія суддів погоджується із висновком суду про стягнення на користь позивача моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений в постанові від 22.04.2019 року у справі №236/893/17.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Прокуратури Хмельницької області залишити без задоволення.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 06 серпня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай