ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/866/20Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В.
Провадження № 22-ц/817/635/20 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Кантицька О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/866/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Гардіан про стягнення страхового відшкодування, ухваленого суддею Снігурським В.В., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Зборівського районного суду Тернопільської області з позовом до відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (далі ТзДВ) із вимогами про стягнення страхового відшкодування 62366,89 грн. за оплату послуг з організації та репатріації тіла та судових видатків, виходячи із умов Міжнародних договорів добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном ВЗК-430866 та ВЗК-430867 від 12.08.2019 року.

Ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТзДВ Страхова компанія Гардіан про стягнення страхового відшкодування передано на розгляд за територіальною юрисдикцією до Шевченківського районного суду міста Києва (вулиця Дегтярівська, 31А, м. Київ, 03057).

Не погоджуючись із ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вказана ухвала не відповідає діючому законодавству, не враховує положення договору страхування і вимог ЦПК України з приводу підсудності справ, а тому просить просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з урахуванням положень ч.5 ст.28 ЦПК України та Закону України Про захист прав споживачів, позивач правомірно звернулась з позовною заявою до відповідача за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання у с.Серетець Зборівського району Тернопільської області, а саме - до Зборівського районного суду Тернопільської області, і у суду не було передбачених ч.2 ст.27, п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України підстав для передачі справи за підсудністю до суду за місцезнаходженням відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із ч.2 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду, яка зазначена в п.п.9 ч.1 ст. 353 ЦПК України (щодо передачі справи на розгляд іншого суду), розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних мотивів.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Передаючи справу на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва (вулиця Дегтярівська, 31А, м. Київ, 03057), суд виходив із приписів ч.2 ст. 27 ЦПК України, та вважав, що до виниклих правовідносин не застосовується ч. 5 ст. 28 ЦПК України щодо підсудності цивільних справ за позовами споживачів, оскільки позивачка не є стороною міжнародних договорів добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном ВЗК-430866 та ВЗК-430867 від 12.08.2019 р., які були укладені між ТДВ «СК «Гардіан» та родичами позивачки, що загинули 10 листопада 2019 року під час знаходження у Польщі. Ступінь своєї спорідненості зі страхувальниками, а так само причетності до вказаних договорів позивачка не вказала. При цьому суд посилався на правову позицію Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2019 року у цивільній справі №212/1101/18.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, як із таким, що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 подала даний позов до Зборівського районного суду Тернопільської області за своїм зареєстрованим місцем проживання, посилаючись на ч.5 ст.28 ЦПК України та Закон України «Про захист прав споживачів». Позивачка вказувала, що правовідносини виникли з міжнародних договорів добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном ВЗК-430866 та ВЗК-430867 від 12 серпня 2019 року, укладеними між ТзДВ «СК «Гардіан» та її родичами, котрі раптово померли 10 листопада 2019 року у Польщі і на репатріацію котрих вона здійснила витрати, а тому має право на страхове відшкодування відповідно до умов договору згідно із ст. 979,998 ЦПК України. Позивачка вважала, що дані договори є договорами про надання послуг, на які поширює свою дію Закон України «Про захист прав споживачів», а тому звернулась до суду за правилами альтернативної підсудності відповідно до вимог ч.5 ст.27 ЦПК України. (а.с.1-7)

Згідно зі ст.16 Закону України «Про страхування», ст.979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

А відповідно до п.22 ст.1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз`яснено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування. Оскільки особа не є стороною договору страхування, тому її права як споживача страхових послуг не порушені.

Саме така правова позиція сформована у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-126 цс 14 та у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 212/1101/18.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За вимогами ч.5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Позивачка не є стороною договору страхування, тому її права як споживача страхових послуг не порушені, у зв`язку із чим відсутні підстави на застосування обраних нею та передбачених ч.5 ст.28 ЦПК України правил альтернативної підсудності.

Отже, установивши, що даний спір не виник з приводу порушення права споживача страхових послуг, а щодо невиконання умов міжнародних договорів добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном ВЗК-430866 та ВЗК-430867 від 12.08.2019 року (а.с.1-6), стороною яких позивачка не є, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку, що позов поданий без дотримання правил загальної підсудності та передав його на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва (вулиця Дегтярівська, 31А, м. Київ, 03057) за місцезнаходженням відповідача.

Твердження апеляційної скарги, що висновок суду не узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 591/2192/18, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у вказаній справі існували інші правовідносини у яких позивачка була стороною договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» із АТ «СК «АХА Страхування».

Інші доводи апеляційної скарги не містять передбачених ст.379 ЦПК підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для скасування ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог позовної заяви в апеляційного суду відсутні.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.