Справа № 355/1598/19
Провадження № 2-з/355/16/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про забезпечення позову

16 червня 2020 року смт. Баришівка

Баришівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Коваленка К.В., за участі секретаря судового засідання Старенької С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву представника позивача (адвоката Засухи Галини Євгенівни, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ПТ « 2292 видане Радою адвокатів Полтавської області від 28 серпня 2018 року) про забезпечення позову в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради про встановлення місця проживання малолітньої дитини та виконання рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради шляхом передачі малолітньої дитини від батька до матері,

ВСТАНОВИВ :

І. Стислий виклад заяви

15 червня 2020 року за вх. № 3675 представник позивача - адвокат Засуха Г.Є. в інтересах своєї довірительки ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом передачі малолітньої дитини від батька до матері. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що 17 жовтня 2019 року Виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області винесено рішення за №165 від 17.10.2019 р. «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 », відповідно до якого, орган опіки і піклування дійшов до обгрунтованого висновку щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір`ю, ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ухиляється від виконання рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради Київської області за №165 від 17 жовтня 2019, перешкоджає Позивачу спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні в зв`язку з чим, просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку Відповідачу негайно повернути малолітнього сина ОСОБА_3 за визначеним місцем проживання Позивача, за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до рішення №165 від 17.10.2019 року Виконавчого комітету Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 »

Вважає, що невжиття такого виду забезпечення позову як передача малолітньої дитини від батька до матері, може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини, оскільки в розумінні принципу 6 Декларації прав дитини ( прийнята резолюцією 1386 ( ХІУ) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини справи

У провадженні Баришівського районного суду Київської області перебуває на розгляді цивільна справа № 355/1598/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради про встановлення місця проживання малолітньої дитини.

Відповідно до обгрунтування позовних вимог вбачається, що Позивач і Відповідач разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та старшим сином Позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали у орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

З вересня 2019 року Відповідач змінив своє місце проживання та місце проживання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і утримує його в будинку, де на даний час проживає він та його батьки за адресою: АДРЕСА_2 .

17 жовтня 2019 року Виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області винесено рішення №165 від 17.10.2019 р. «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 », відповідно до якого орган опіки і піклування дійшов до висновку щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір`ю, ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, явно ігноруючи висновок органу опіки і піклування, в листопаді місяці 2019 року Відповідач забрав документи сина з дошкільного навчального закладу ясла-садок «Теремок» комбінованого типу і в подальшому, ухиляється від виконання вказаного рішення та перешкоджає Позивачу спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні.

Також Відповідач порушує право свого малолітнього сина ОСОБА_3 на спілкування з Позивачем та нехтує своїм обов`язком надати можливість для такого спілкування.

Окрім цього, дії Відповідача характеризуються недобросовісною поведінкою та спрямовані на свідоме невиправдане затягування судового розгляду справи, так як Відповідач за період розгляду справи не з`явився в жодне судове засідання.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 Сімейного Кодексу України передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага ( рішення у Справі Оlssonv. Sweden №2 від 27 листопада 1992 року), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Як передбачено ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

У принципі 6 Декларації прав дитини прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і набудь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом передачі малолітньої дитини від батька до матері, позивач ОСОБА_1 враховуючи інтереси малолітньої дитини, яка конче потребує материнської ласки, посилається на рішення органу опіки і піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради від 17.10.2019 року, відповідно до якого, визнано за доцільне місце його перебування саме з матір`ю.

Амбіції батьків, діда та баби судом до уваги не приймаються, а тому, суд вважає за необхідне заяву про забезпечення позову задовільнити повністю.

Керуючись стст. 149-153 ЦПК України, ст.159 СК України, п.4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, суд

УХВАЛИВ :

заяву представника позивача адвоката Засухи Галини Євгенівни про забезпечення позову в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради про встановлення місця проживання малолітньої дитини та виконання рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради шляхом передачі малолітньої дитини від батька до матері, задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом покладення обов`язку на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 негайно повернути малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за визначеним місцем проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до рішення №165 від 17.10.2019 року Виконавчого комітету Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 »

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Баришівський районний суд Київської області або жбезпосередньо до Київського апеляційного суду .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Баришівського районного суду К. В. Коваленко