ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3409/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: скарга на дії ВДВС
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря :Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2020 року, постановлену у складі головуючого судді Чайка І.ВА. по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області,

встановив:

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргоюна постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області.

Скарга мотивована тим, що державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Новохатським В.В. 20.07.2016 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 51956569, де боржником є ОСОБА_1 .

Вказав, що про вказану постанову заявнику стало відомо лише 21.11.2019 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Заявник вказує, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з порушенням норм ЗУ « Про виконавче провадження», оскільки виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження , був виданий 30.04.2014 року із зазначенням , що рішення набрало законної сили 07.04.2014 року, із строком пред`явлення виконавчого листа до виконання один рік, зазначений виконавчий лист був пред`явлений до примусового виконання , однак 29.12.2014 року його повернуто стягувачу на підставі п.2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» з відміткою про можливість його повторного пред`явлення до 29.12.2015 року.

Зазначив, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що виконавчий лист за заявою стягувача був повторно пред`явлений до примусового виконання 13.07.2016 року , окрім довіреності на представника стягувача інших документів до заяви не додавалось. Таким чином , у матеріалах виконавчого провадження відсутня ухвала суду про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Отже , на думку заявника , згідно ЗУ «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився 29.12.2015 року. Оскільки заявник фактично дізнався про існування зазначеної постанови державного виконавця 21.11.2019 року.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд поновити строк подання скарги до суду та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 51956569 від 20.07.2016 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2020 року скаргу задоволено. Поновлено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 строк подачі скарги на постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області про відкриття виконавчого провадження № 51956569 від 20.07.2016 року.

Скасовано постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Новохатського В.В. про відкриття виконавчого провадження № 51956569 від 20.07.2016 року.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що стягувачем пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання є таким, що суперечить фактичним обставинам справи та пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, за участю представника скаржника Маслова О.О., за відсутності інших учасників справи, які належним чином повідомлялися про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися і своїх представників не надіслали, що відповідно до ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її апеляційному розгляду, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (чинного на час видачі виконавчого листа) визначено: виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (чинного на час видачі виконавчого листа) встановлено строк пред`явлення виконавчих документів до виконання - один рік.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Частиною першою статті 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною 1 ст. 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до абз.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року повне виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, про що звертає увагу Конституційний Суд України (абзац другий п. 3 мотивувальної частини рішення КС України).

Право на отримання кінцевого результату є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як складова частина судового розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Згідно статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущеного строку, при розгляді таких заяв суди мають детально досліджувати всі обставини, які вплинули на пропуск строків пред`явлення виконавчих документів до виконання і розглядати їх в сукупності шляхом встановлення відповідного причинно-наслідкового зв`язку.

Аналогічний висновок був викладений у правовій позиції у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-711цс15.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (в редакції чинній на час набрання законної сили рішення 07.04.2014 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У пункті 1 частини другої статті 22 вказаного Закону передбачено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Тобто, дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» свідчить, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. Цим пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640/4782/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова було ухвалено судом 17.02.2014 року, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 30658,09 грн. Рішення набрало законної сили 07 квітня 2014 року.

Виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем була винесена оскаржувана постанова, був виданий Комінтернівським районним судом м. Харкова 30.04.2014 року, та 29.12.2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі 2.2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції чинній на той час, із зазначенням строку повторного звернення виконавчого листа до виконання до 29.12.2015 року (а.с.81).

З копії заяви ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що виконавчий лист був повторно пред`явлений до виконання 16.06.2016 року, а зареєстрований в Державному ВДВС 13.07.2016 року (а.с.80), строк пред`явлення його до виконання закінчився 29.12.2015 року, тоді як оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом винесена 20.07.2016 року, тобто через сім місяців після закінчення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, тобто з пропуском встановленого законодавством річного строку на пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання, вимоги про поновлення цього строку банком не заявлено.

Враховуючи вищевикладене, за встановлених у справі обставин вбачається, що строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчився 29 грудня 2015 року, тобто до повторного його звернення стягувачем до примусового виконання. При цьому стягував ПАТ КБ «Приватбанк» не звертався із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання, тому за відсутності судового рішення про поновлення стягувачу такого строку, державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Новохатським В.В. безпідставно відкрито виконавче провадження № 51956569 за виконавчим листом № 641/11581/13-ц, виданим 30.04.2014 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 30658,09 грн.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016 р., виконавчі документи, видані до набрання чинності цим законом пред`являються у строки, встановлені цим Законом. Проте оскільки рішення суду набрало законної сили 07.04.2014 року та виконавчий документ повторно звернутий до примусового виконання до 05.10.2016 року, коли строк звернення виконавчого до примусового виконання був збільшений до трьох років, судом першої інстанції правильно застосовано положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», який застосовується до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом, тобто до 05 жовтня 2016 року.Доводи скарги з цього приводу ґрунтуються на помилковому розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» і тому колегія суддів їх відхиляє.

Доводи банку про те, що судом першої інстанції помилково застосовано до вказаних правовідносин норми Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент видачі виконавчого листа, де строк для пред`явлення виконавчих документів встановлено один рік, вважаючи при цьому, що застосуванню підлягають положення статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, якими встановлено трирічний строк, який спливає за виконавчим листом 07 квітня 2017 року, є також безпідставними, виходячи з наступного.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності Законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц.

Доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», безпідставні, оскільки положення цього закону застосовується лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом, тобто до 05 жовтня 2016 року.

Посилання апелянта на постанову Верховного суду від 01 серпня 2018 року у справі №553/1951/14-ц колегією суддів не враховуються, оскільки обставини, щодо яких надано оцінку судом касаційної інстанції відрізняються від обставин цієї справи.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення скарги.

Таким чином, ухвалене за наслідками розгляду заяви судове рішення є законним і обґрунтованим. Суд правильно встановив фактичні обставини, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; судом була надана мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, яке має юридичне значення, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення скарги крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з урахуванням принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення з формальних підстав, і тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 червня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.