Номер провадження 2/754/550/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2020 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Гергель В.А.

за участі позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , 3-тя особа - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_6 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. До участі в справі залучені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в якості третіх осіб на стороні позивача. Ціна позову 815965,24 гривні.

Вимоги позову обґрунтовано наступ.

20 вересня 1991 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року шлюб розірвано. В шлюбі народилось двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що за період шлюбу було придбане наступне майно:

-автомобіль марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 1 000 дол. США, що еквівалентно 28 000,00 грн.;

-пральна машина Ariston AVSL 100, вартістю 8 162,00 грн.;

-холодильник Ariston ENT МН 19211 FW , відповідно до фіскального чека від 21.02.2015 вартість складає 10 549,82 грн.;

-водонагрівач Ariston, відповідно до фіскального чека від 03.09.10 вартість складає 4 382,00 грн.;

-телевізор LG 32LD321 , вартістю 11685,00 грн.

З березня 2003 року дружина, ОСОБА_6 , перебувала у декретній відпустці.

Мотивуючі вимоги позову, Позивача вказує, що за їх з відповідачкою спільною домовленістю та для потреб сім`ї, 27 лютого 2004 року був укладений Договір №42455 про участь у Фонді фінансування будівництва.

17 вересня 2004 року була сплачена сума в розмірі 250 567 грн. 30 коп. за квартиру в 98,09 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Вважає, що 06 травня 2005 року Відповідачка, ОСОБА_6 , без його відома та без згоди оформила Свідоцтво про право власності на своє ім`я та двох спільних дітей.

Наголошує, що на момент придбання даної квартири дружина перебувала в декретній відпустці, кошти у сім`ю приносив він. Відповідачка, ОСОБА_6 жодної копійки власних коштів не внесла за спірну квартиру.

Позивач вважає, що умисними діями відповідачки ОСОБА_6 його було введено в оману щодо фактичного оформлення придбаної квартири на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Оскільки на протязі великого проміжку часу він вважав, що спірна квартира є спільно нажитим майном подружжя і право власності якої оформлено на ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. Про порушення своїх прав він дізнався під час розлучення, тобто у грудні місяці 2017 року. До цього часу він був впевнений, що дана квартира є їх спільним майном, за весь період подружнього життя кошти на утримання квартири, оплату комунальних послуг надавав він, ОСОБА_1 .

Вказав, що сім`я вільно користувалась і розпоряджалась вище зазначеним майном на власний розсуд. Виходячи з вищезазначеного, вважає, що спірна квартира, автомобіль, пральна машина, холодильник, водонагрівач, телевізор - всі ці речі, є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач зазначає, що в даний час колишня дружина ставить нездоланні перешкоди для користування спільним майном, так як перешкоджає йому проживати в квартирі, де він прописаний. Згоди про добровільний поділ майна не досягнуто.

Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд:

1.Визнати недійсним свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_2 , видане 6 травня 2005 р. на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

2.Визнати кв. АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя;

3.Виділити автомобіль марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;

4.Виділити пральну машину Ariston AVSL 100, холодильник Ariston ENT МН 19211 FW, водонагрівач Ariston, телевізор LG 32 LD321 ОСОБА_6 ;

5.Стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року прийнято до розгляду праву за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , 3-тя особа - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. Визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (том №1, а.с.51-52).

04 лютого 2019 року ОСОБА_6 подала заяву про застосування строку позовної давності та просила відмовити в задоволені позовної вимоги про визнання свідоцтва на право власності недійсним.

04 лютого 2019 року надійшов Відзив на позовну заяву (том №1, а.с.87-103), в якому Відповідач, ОСОБА_6 просить суд відмовити в задоволені вимоги про визнання Свідоцтва на право власності на квартиру недійсним та визнання майна спільною сумісною власністю. Мотивуючі свої заперечення, Відповідач зазначає, що відомості та довідки про доходи не є підтвердженням того, що Позивач надавав кошти на придбання спірної квартири. Звертає увагу суду, що довідки з 2005 року, тоді як квартира придбана в 2004 році. Вважає, що доказів які б підтверджували джерело доходу Позивача на спірну квартиру не надав.

Зазначає, що ОСОБА_1 був обізнаний про те, що спірна квартира буде реєструватися в частках на дітей, що підтверджується спільною нотаріальною заявою до Віце-Президента АТХК «Київмістбуд». Позивач на момент придбання квартири не працював, а якщо працював, то отримував мізерні кошти, яких вистачало тільки йому. Наголосила, що кошти на придбання спірної квартири вона отримала від батьків. Позивач не надавав коштів на оздоблення квартири та фізично не допомагав.

Стосовно інших позовних вимог Відповідач не заперечує, наголосила, що Позивачем вказано не все майно, яке придбано в період шлюбу.

Крім того, 04 лютого 2019 року, ОСОБА_6 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (том №1, а.с.79-82).

В обґрунтування вимог позову, Позивач за зустрічним позовом зазначає, що в шлюбі з Відповідачем було придбано наступне майно: автомобіль ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 , холодильник Ariston ENT МН 19211 FW, водонагрівач Ariston, телевізор LG 32LD321, пральна машина Ariston AVSL 100.

Вказує, що відповідачем в первісному позові не було вказано наступне майно: кошти в розмірі 10 000 у.о.; будиночок з земельною ділянкою 0,54 га в Київській області, Володарського району, с. Березна; автомобіль марки «PEUGEOT Boxer» 2001р.в. НОМЕР_12 , реєстраційний номер НОМЕР_8 .

Щодо спільного майна, яке Відповідач не вказав у первісному позові Позива зазначає, що у неї з з Відповідачем були спільні кошти в сумі 10 000 у.о.(що станом на 17 травня 2010 року становили 98667грн. 67коп.), але ці кошти без її згоди Відповідач по розписці позичив знайомому, але той у визначений термін кошти не повернув. На сьогоднішній день справа по стягненню коштів в розмірі 98667,67 грн. перебуває у виконавчій службі. За період перебування в шлюбі, ними було придбано будиночок разом із земельною ділянкою 0,54 га. в с. Березна, Володарського району, Київської області. Але договір купівлі-продажу на цей будинок складений у простій письмовій формі, не завірений нотаріально, тому неможливо зробити його оцінку, оригінали документів на цей будинок знаходяться у Відповідача. Відповідач користується цим будинком і там знаходяться його речі.

Також 08 лютого 2017 року Відповідач придбав автомобіль Mapки «PEUGEOT Boxer» 2001р.в., вартістю 1800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 08.02.2017 року становило 48 654,0 гривень. Вищезазначений автомобіль був придбаний по розписці, автомобіль забрали на штраф майданчик. Відповідач намагався оскаржити угоду придбання автомобіля, у позові було відмовлено.

Позивач за зустрічним позовом зазначила, що так як у Відповідача не було власних коштів на придбання автомобіля, ці кошти надала йому вона, їй подарувала їх бабуся із Російської Федерації, м. Саратов, що підтверджується переказами коштів на її ім`я від бабусі ОСОБА_7 . Взажає, що копії квитанцій є доказом, що джерело походження коштів на вищезазначений автомобіль, були її власними коштами, які їй подарувала бабуся

Посилаючись на викладені обставини справи, позивач з зустрічним позовом, просить суд:

1.Виділити ОСОБА_6 автомобіль марки PEUGEOT Boxer» 2001 р.в. НОМЕР_12 реєстраційний номер НОМЕР_8 , вартістю 1800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 08.02.2017 року становить 48654,0 грн. та стягнути судовий збір з Відповідача.

16 травня 2019 року позивач ОСОБА_6 подала уточнення до зустрічної позовної заяви, відповідно до яких просить суд (том №1, а.с.138-139):

1.Визнати судовим рішенням її 1/3 частку квартири в Свідоцтві про право власності, що видане 06 травня 2005 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 25 квітня 2005 року №754-С/К1 особистою приватною власністю ОСОБА_6 ;

2. ОСОБА_1 в його позові щодо будь-яких прав власності на спірну квартиру - відмовити;

3.Виділити ОСОБА_6 автомобіль марки PEUGEOT Boxer» 2001 р.в. НОМЕР_12 реєстраційний номер НОМЕР_8 , вартістю 1800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 08.02.2017 року становить 48654,0 грн.

4.Вимоги позивача за первісним позовом щодо розподілу майна, указаного ним в позові задовольнити;

5.Судові витрати покласти на Відповідача.

13 серпня 2019 року третя особа, ОСОБА_4 подав заяву, відповідно до якої первісний позов визнає частково та просить його задовольнити в частині виділення ОСОБА_1 автомобіля марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 та виділені ОСОБА_6 пральної машини Ariston AVSL 100, холодильника Ariston ENT МН 19211 FW, водонагрівача Ariston, телевізор LG 32LD32. В решті позовних вимог просить відмовити в повному обсязі (том №1, а.с.158).

13 серпня 2019 року, відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 подала письмові заперечення на відповідь на відзив, в якій зауважила про суперечності в поясненнях позивача ОСОБА_1 та його позовній заяві. Підтримала позовну заяву лише в частині виділення ОСОБА_1 автомобіля марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 та виділені ОСОБА_6 пральної машини Ariston AVSL 100, холодильника Ariston ENT МН 19211 FW, водонагрівача Ariston, телевізор LG 32LD32. В решті позовних вимог просить відмовити в повному обсязі (том №1, а.с.159-163).

Протокольною ухвалою суду від 14 серпня 2019 року залучено до участі у справі за первісним позовом третю особу - Службу у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (том №1, а.с.177-178).

07 жовтня 2019 року, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації подала про розгляд справи без участі представника та просила винести рішення з урахуванням житлових інтересів неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том №1, а.с.184).

20 грудня 2019 року третя особа, ОСОБА_4 подав заяву, відповідно до якої первісний позов визнає частково та просить його задовольнити в частині виділення ОСОБА_1 автомобіля марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 та виділені ОСОБА_6 пральної машини Ariston AVSL 100, холодильника Ariston ENT МН 19211 FW, водонагрівача Ariston, телевізор LG 32LD32. В решті позовних вимог просить відмовити в повному обсязі (том №1, а.с.158). Зустрічну позовну заяву просив задовольнити в повному обсязі (том №1, а.с.223).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , 3-тя особа - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Призначено справу до судового розгляду по суті (том №1, а.с.229-230).

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_4 вимоги позову підтримав. Додатково пояснив, що не заперечує проти визнання за синами часток права власності в спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_6 проти задоволення первинного позову частково заперечувала, визнала вимоги в частині виділення ОСОБА_1 автомобіля марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 та виділені ОСОБА_6 пральної машини Ariston AVSL 100, холодильника Ariston ENT МН 19211 FW, водонагрівача Ariston, телевізор LG 32LD32. В решті позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача зауважила про суперечності в поясненнях позивача ОСОБА_1 та його позовній заяві.

Треті особи до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи. В матеріалах справи містяться заява ОСОБА_4 та Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи за їх відсутності.

Допитані в судовому засіданні свідки, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду надали показання, що спірна квартира придбана особисті кошти ОСОБА_6 , які вона отримала від батьків.

Суд, вислухавши Вступне слово сторін, показання свідків, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_9 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , одружились 20 вересня 1991 року , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №739, місце реєстрації: відділ реєстрації актів громадянського стану Печерського району м. Києва. Прізвища після одруження: чоловіка - « ОСОБА_1 », дружини « ОСОБА_6 » (том №1, а.с.11).

Від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_10 , де в графі батьки записано: батько - ОСОБА_1 ; мати - ОСОБА_6 , актовий запис про народження №168 (том №1, а.с.12);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження, де в графі батьки записано: батько - ОСОБА_1 ; мати - ОСОБА_6 , актовий запис про народження №1463 (том №1, а.с.13);

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , зареєстрований 20 вересня 1991 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського району м. Києва, за актовим записом №739 - розірвано (том №1, а.с.14-15).

Сторонами по справі не заперечувалось, що в шлюбі було придбано наступне майно: автомобіль марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 1 000 дол. США, що еквівалентно 28 000,00 грн.; пральна машина Ariston AVSL 100; холодильник Ariston ENT МН 19211 FW; водонагрівач Ariston; телевізор LG 32LD321.

Встановлено, що 27 лютого 2004 року ОСОБА_6 , з однієї сторони та Акціонерний комерційний банк «Аркада» з другої сторони уклали Договір про участь у Фонді фінансування будівництва №42455 (том №1, а.с.19-22), за умовами якого ОСОБА_6 надала згоду на участь у Правилах Фонду фінансування будівництва за програмою АТ ХК «Київміськбуд» (далі - Правила ФФБ), взяла на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ, передала кошти Банку у довірче управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування.

Згідно Свідоцтва про у ФФБ виду А за програмою АТХК «Київміськбуд» (Договір №42455 від 27.02.2004 року) від 17 вересня 2004 року, ОСОБА_6 внесла кошти на об`єкт інвестування в розмірі 250567 грн. 30 коп.

Характеристика об`єкта інвестування:

?найменування об`єкта інвестування - квартира;

?район забудови (будівельна адреса) - АДРЕСА_5

?номер об`єкта будівництва (будівельний) - АДРЕСА_5

?номер об`єкта інвестування (за проектом) - АДРЕСА_5

?поверх - 16

?кількість кімнат (за проектом) - 3

?загальна площа (за проектом) 98,09 кв.м. (том №1 а.с.23

Крім того, відповідно Довідки Публічного акціонерного товариства Акціонерного комерційного Банку «Аркада» від 04.06.2018 року №1560/7/1, згідно Договору про участь У ФФБ №42455 від 27.02.2004 року за рахунок особистих коштів ОСОБА_6 здійснено інвестування 100% загальної площі квартири АДРЕСА_2 в сумі 250567 грн. 30 коп.(том №1, а.с.118).

04 грудня 2004 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 подали Віце-президенту АТ ХК «Київміськбуд» Коваленку В.К., нотаріально завірену заяву, якою просили видати гарантійний лист до органу опіки і піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про включення у Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 (Договір № 42455 про участь у Фонді фінансування будівництва від 27.02.2004 року) неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як власників із розрахунку по 1/3 частині на кожного. Заява завірена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Любов`ю Анатоліївною, зареєстрована в реєстрі за №6564, 6565 (том №1, а.с.113).

09 березня 2005 року Акціонерне Товариство Холдингова Компанія «Київміськбуд», та ОСОБА_6 уклали Додаткову Угоду №3 до Договору №42455 від 17.09.04 року про участь у ФББ до Фонду фінансування будівництва за програмою АТ ХК «Київміськбуд», за умовами якої Компанія внесла до Договору №42455 від 17.09.04 року про участь у ФББ до Фонду фінансування будівництва за програмою АТ ХК «Київміськбуд», неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , 1994 року народження, та ОСОБА_5 , 2003 року народження, із розрахунку 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 ), загальною площею 98,09 кв.м. на кожного. Всі інші права і обов`язки залишились незмінними (том №1, а.с.112).

Згідно свідоцтва про право власності від 06 травня 2005 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 25.04.2005 року №745-С/КІ, квартира АДРЕСА_2 складається з 3 кімнат, жилою площею 52.90 кв.м., загальною площею 98.50 кв.м. належить на праві приватної власності - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах. Зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - в рівних долях, записано у реєстрову книгу №417-91 за реєстровим №44356 13 травня 2005 року (том №1, а.с.114).

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зауважує, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як убачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Дане положення кореспондується у п. 1, 5 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», відповідно до якого державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката.

Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. (ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень»)

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України,. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України, визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно зі змістом частини першої ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись законодавством, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 від 06 травня 2005 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), оскільки судом встановлено, що оспорюване Свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах, було видано Головним управлінням житлового забезпечення на підставі його рішення (наказ №745-С/КІ від 25.04.2005 року), однак позивачем не оскаржено наказ Головного управління житлового забезпечення, на підставі якого було видано оспорюване свідоцтво про право власності, яке є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється.

Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності без оспорення рішення уповноваженого органу.

Крім того, суд критично оцінює доводи Позивача щодо введення останнього в оману, оскільки Позивач достовірно знав та надав нотаріально засвідчену заяву провключення у Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 (Договір № НОМЕР_11 про участь у Фонді фінансування будівництва від 27.02.2004 року) неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як власників із розрахунку по 1/3 частині на кожного.

Таким чином, слід зауважити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що оспорюване свідоцтво про право власності не видавалось уповноваженим на час його видачі органом та/або було підроблено, оскільки матеріали справи не містять належним чином засвідчену копію вироку суду, що набрав законної сили, яким встановлено вказаний факт підробки оспорюваного документу.

В частині вимог позивача про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, суд відмовляє, оскільки судом встановлено, що перебуваючи у шлюбі, Позивач надав свою згоду на реєстрацію права власності квартири на Відповідача, ОСОБА_6 та їх спільних дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в рівних частинах.

В частині позовних вимог про виділення автомобілю марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 ; виділення пральної машину Ariston AVSL 100, холодильника Ariston ENT МН 19211 FW, водонагрівача Ariston, телевізор LG 32LD321 ОСОБА_6 , суд відмовляє, оскільки відсутній спір про право.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд виходить з наступного.

Вимога ОСОБА_6 про визнання 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 у свідоцтві про право власності є безпідставними, оскільки як вже встановлено судом, що у відповідності до свідоцтва про право власності від 06 травня 2005 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 25.04.2005 року №745-С/КІ, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах.

Вирішуючи вимоги виділенняОСОБА_6 автомобіль марки PEUGEOT Boxer» 2001 р.в. НОМЕР_12 реєстраційний номер НОМЕР_8 , суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги є недоведеними, належним чином не обґрунтованими, а як наслідок не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 202, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137,141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , 3-тя особа - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя