Єдиний унікальний номер судової справи 485/2082/19
Номер провадження 22-ц/812/1041/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 червня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення, яке ухвалено Снігурівським районним судом Миколаївської області 07 квітня 2020 року, під головуванням судді Квєтка І.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім заяви, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 5 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у заяві позичальник підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.

21 квітня 2017 року позичальник ОСОБА_3 помер.

Станом на день смерті ОСОБА_3 заборгованість перед банком за основною сумою кредиту становила 7 720 грн. 73 коп.

24 липня 2017 року на виконання вимог ч.2 ст.1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) банк направив претензію кредитора до Снігурівської державної нотаріальної контори, згідно повідомлення якої від 28 жовтня 2017 року, у вказаній нотаріальній конторі 28 жовтня 2017 року було заведено спадкову справу №461/2017.

12 вересня 2019 року банком направлено до спадкоємців позичальника ОСОБА_3 листи-претензії з вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором, яку останні не виконали.

Посилаючись на вказані обставини, а також прийняття спадщини відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в силу проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, АТ КБ «ПриватБанк», як кредитор спадкодавця, просило стягнути заборгованість зі спадкоємців померлого боржника за договором про надання банківських послуг від 18 грудня 2007 року б/н у розмірі 7 720 грн. 73 коп., а також судові витрати у справі.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року у задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банком не надано доказів, які б свідчили, що відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем позичальника на підставі відносин спорідненості чи за заповітом, а матеріалами спадкової справи вказаний факт не підтверджено.

Не погодившись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач на час відкриття спадщини проживала за однією адресою зі спадкодавцем, та матеріали справи не містять доказів, що відповідач відмовилась від спадщини, а тому в силу вимог ч.3 ст.1268 ЦК України ОСОБА_1 є такою, що прийняла спадщину після смерті спадкодавця. Також звертає увагу на те, що кредитор спадкодавця самостійно не має можливості встановити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, оцінити їх в грошовому еквіваленті, а судом не з`ясовано, яке майно отримано спадкоємцями, яка його вартість, чи покриває вартість отриманого майна розмір заборгованості спадкодавця. При цьому, в постанові від 18 вересня 2019 року по справі №640/6274/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен саме спадкоємець.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

З матеріалів справи убачається, що 18 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім заяви, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При цьому сторони узгодили проценти, належні до сплати позичальником банку, у розмірі 22.8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, та кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки (а.с.13).

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.147).

З наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості позичальника убачається, що станом на 21 квітня 2017 року заборгованість за кредитним договором від 18 грудня 2007 року становила 7 720 грн. 73 коп.

24 липня 2017 року банк звернувся до Снігурівської державної нотаріальної контори із претензію кредитора з метою з`ясування кола спадкоємців після смерті позичальника ОСОБА_3 , включення кредиторської вимоги банку в спадкову масу, повідомлення спадкоємців про наявність заборгованості перед банком у розмірі 7 720 грн. 73 коп., а 12 вересня 2019 року направив лист-претензію від 03 вересня 2019 року на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про погашення кредитної заборгованості (а.с.54,56,57,58-61).

Згідно відповіді Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області, 28 жовтня 2017 року була зареєстрована претензія банка та відкрита спадкова справа №461/2007 за претензією кредитора (а.с.55).

Відповідно до копії спадкової справи №461/2007 із заявою про прийняття спадщини також звернувся син спадкодавця ОСОБА_4 (а.с.146-148).

Окрім того, в матеріалах спадкової справи наявний заповіт від 23 лютого 2007 року, відповідно до якого спадкодавець ОСОБА_3 зробив заповідальне розпорядження, за яким належну йому на праві власності земельну ділянку, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться в межах території Кобзарцівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області заповів Фермерському господарству «Бренюк і «К0» Снігурівського району Миколаївської області (а.с.152).

Згідно копії актового запису про смерть, складеного 05 листопада 2019 року Снігурівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (а.с.134,135).

30 січня 2020 року Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведено спадкову справу за №29/2020 після смерті ОСОБА_4 . Спадкоємцями за законом є малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та неповнолітня дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.204-213).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_3 , АТ КБ «ПриватБанк» посилався на ту обставину, що відповідач, виходячи зі змісту ч.3 ст.1268 ЦК України, є спадкоємцем ОСОБА_3 , як особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. При цьому, правом на уточнення коло спадкоємців, за наведених вище обставин, позивач не скористався.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою, другою ст.1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 цього Кодексу).

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Отже, встановлені ст.1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених ст.1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.

Таким чином, ст.1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Не визначено такого порядку і іншим законодавством. Отже, пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо до спадкоємця, так і через нотаріуса.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15-ц.

Відповідно до положень ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити

вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст.1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, у нього не виникає обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та факт прийняття спадщини відповідачем, позивач посилався лише на факт реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за однією адресою, без надання доказів спорідненості відповідача зі спадкодавцем.

Так, відповідач ОСОБА_1 станом на 21 квітня 2017 року (день смерті позичальника ОСОБА_3 ) дійсно була зареєстрована з ним за однією адресою: будинок АДРЕСА_1 (а.с.217).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є колишньою дружиною сина спадкодавця, а від так, не відноситься до кола спадкоємців померлого ОСОБА_3 .

Інформації щодо наявності або відсутності чинного заповіту після смерті ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріали справи також не містять.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог.

Враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу АТ «ПриватБанк» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 23 червня 2020 року