Провадження № 22-ц/801/869/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 рокуСправа № 127/32520/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справ в м. Вінниця цивільну справу №127/32520/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року, повний текст якого складено 14 лютого 2020 року, ухвалене в складі судді Ан О.В.,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 09 жовтня 2019 року слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/24685/19 було задоволено його скаргу на бездіяльність заступника начальника ГУНП у Вінницькій області - начальника слідчого управління Ярмолюка В.М., яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за його заявою від 02 вересня 2019 року та зобов`язано посадову особу ГУНП у Вінницькій області внести відомості до ЄРДР за цією заявою, а також зобов`язано слідчого який проводитиме досудове розслідування кримінального провадження через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Однак станом на 29 листопада 2019 позивач так і не отримав витяг з ЄРДР та будь-яких інших відомостей про виконання судового рішення і початку досудового розслідування.

Тривале невиконання відповідачем ухвали суду від 09 жовтня 2019 року призвело до неспокою і стресу, стійкого розчарування в можливості захистити свої права на здійснення законної журналістської діяльності, що потребує додаткового судового захисту для відновлення порушених прав, чим завдано йому моральну шкоду.

З цих підстав просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в сумі 66127,88 грн, що еквівалентно 2500 Євро.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 5000 (п`ять тисяч) грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що через протиправну бездіяльність відповідача, яка полягала у тривалому невиконанні ухвали суду від 09 жовтня 2019 року про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі-ЄРДР), позивачу ОСОБА_2 було заподіяно моральну шкоду, через пережиті душевні страждання. Як правовою підставою для відшкодування шкоди суд керувався положеннями статей 1173,1174 ЦК України. З урахуванням обставин справи, принципів розумності та справедливості суд визначив розмір відшкодування в сумі 5000 грн.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - ГУНП у Вінницькій області) просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що вичерпний перелік випадків, за наявності яких виникає право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України. Проте обставини, на які вказує позивач, як на підставу своїх вимог, не передбачені Законом та ст. 1176 ЦК України, які дають право на відшкодування моральної шкоди. Суд першої інстанції не зазначив конкретну норму матеріального права на підставі якої передбачено обов`язок відшкодування, а лише послався на загальні норми 1173,1174 К України. Оскарження дій чи бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування здійснюється у порядку, встановленому КПК України і позивач оскарживши відповідну бездіяльність, уже реалізував своє право належно вплинути на діяльність правоохоронного органу щодо реєстрації заяви про злочин. Будь-яке рішення суду в порядку КПК України, яким встановлено незаконність дій ГУНП у Вінницькій області по відношенню до позивача відсутнє. Водночас до відзиву на позовну заяву відповідачем було надано докази, на підтвердження дати отримання ГУНП у Вінницькій області копії ухвали слідчого судді 16 жовтня 2019 року, яку в подальшому було направлено на адресу Гайсинського ВП ГУНП у Вінницькій області та отримано 31 жовтня 2019 року. Після чого 01 листопада 2019 року було внесено відомості до ЄРДР за ч.1 ст. 345-1 КК України, розпочато досудове розслідування, про що повідомлено заявника. Всупереч ст.12,81 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, існування причинного зв`язку між бездіяльністю щодо невнесення відомостей до ЄРДР та шкодою, та самого факту заподіяння такої шкоди. Також належним відповідачем у цій справі є Державна казначейська служба України, яка з порушенням норм процесуального законодавства була залучена до участі у справі як третя особа.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/24685/19 задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність ГУНП у Вінницькій області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345-1 КК України. Зобов`язано посадову особу ГУНП у Вінницькій області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 та зобов`язано слідчого, який проводитиме досудове розслідування кримінального провадження, через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 14).

Ухвалою встановлено, що рішення правоохоронного органу про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР є безпідставним, оскільки заява ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 року повністю відповідає вимогам ч.5 ст. 214 КПК України, рішення щодо невнесення відомостей до ЄРДР є передчасним.

З витягу з ЄРДР видно, що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 345-1 КК України за заявою ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 року внесено Гайсинським ВП ГУНП у Вінницькій області 01 листопада 2019 року за № 0000437 (а.с. 41).

Старшим слідчим Гайсинського ВП ГУНП у Вінницькій області Стецюрою О.Ю. 01 листопада 2019 року було складено повідомлення про початок досудового розслідування (а.с. 42).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12, частиною п`ятою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням ГУНП у Вінницькій області обов`язку щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у встановлений законом строк, що підтверджено ухвалою суду, а також тривале невиконання судового рішення, прийнятого за наслідками розгляду його скарги.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні правила відшкодування моральної шкоди передбачені ст. 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Так частинами першою-другою ст. 1176 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Водночас ч.6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадових осіб, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державного органу, інші докази.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/24685/19 встановлено безпідставність рішення правоохоронного органу - ГУНП у Вінницькій області щодо відмови у внесенні відомостей в ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345-1 КК України та зобов`язано посадову особу ГУНП у Вінницькій області внести відомості до ЄРДР, про що через 24 години надати заявнику відповідний витяг.

Однак ухвалу суду від 09 жовтня 2019 року було виконано Гайсинським ВП ГУНП у Вінницькій області лише 01 листопада 2019 року.

Належних та допустимих доказів зволікання із виконанням судового рішення, зокрема щодо підтвердження дати отримання постанови суду, відповідачем не надано.

Відповідно до роз`яснень, наданих в постанові пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача - ГУНП у Вінницькій області, яке виразилося у безпідставній відмові у внесенні відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення, що встановлено в ухвалі слідчого судді, та подальшому затягуванню щодо виконання судового рішення, яким зобов`язано виконати вимоги ст. 214 КПК України, позивачу заподіяну моральну шкоду, яка виразилася у стресі та розчаруванні, що пов`язані з безпідставною відмовою правоохоронного органу, необхідністю додатково витрачати свій час та зусилля для забезпечення реалізації його права шляхом звернення до суду.

Суд першої інстанції з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також ступеня вимушених змін у житті ОСОБА_1 визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що задоволення скарги ОСОБА_1 є достатнім для відновлення порушеного права позивача є безпідставними.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що відсутні правові підстави для відшкодування шкоди з підстав, зазначених ОСОБА_1 у позові.

Суд першої інстанції правильно встановив коло спірних правовідносин та правильно застосував норми матеріального права, які їх регулюють, а саме положення статей 1173,1174 ЦК України.

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що належним відповідачем у справі повинна бути саме Державна казначейська служба України.

Так, відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Велика Палата Верховного Суду у справі №242/4741/16-ц у постанові від 27 листопада 2019 року висловила правову позицію, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 5000 грн за рахунок коштів з державного бюджету.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник