Єдиний унікальний номер 227/158/20
Номер провадження 22-ц/804/1649/20
Єдиний унікальний номер 227/158/20 Головуючий у 1 інстанції Левченко А.М.
Номер провадження 22-ц/804/1649/20 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Папоян В.В., Тимченко О.О.

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №227/158/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Головного Управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2020 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна , в особі Головного Управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Просив стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 000 гривень компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи НПУ, які полягають у порушенні його прав через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні. Стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року у справі №234/4475/19 було задоволено його скаргу та скасовано незаконну постанову слідчого НПУ Рекун Олени Іванівни від 13 грудня 2019 року про відмову у задоволенні його клопотання щодо здійснення допиту свідків у кримінальному провадженні №0000746 від 25 травня 2019 року за статтею 190 КК України.

Також зазначив, що вказаною незаконною та протиправною постановою про відмову у задоволенні його клопотання слідчим НПУ порушено його право на проведення об`єктивного та всебічного розслідування у кримінальному провадженні з фактичним використанням його прав потерпілого, встановлених ст.56 КПК України та з подальшою реалізацією його права на доступ до справедливого суду, яке встановлено ст.6 Конвенції 1956 року, щодо притягнення винних до справедливої відповідальності.

В обґрунтування доводів спричинення йому моральної шкоди зазначає, що моральна шкода, завдана йому незаконною дією НПУ, полягає у марнуванні його дорогоцінного часу, з якого складається його життя, часу, який він змушений був витрачати на оскарження незаконної постанови посадової особи НПУ і таким чином зобов`язати її діяти виключно в рамках закону. У моральних стражданнях, які він зазнав під впливом цих неправомірних дій, він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації його життя. Порушення його прав та необхідність вжиття заходів для їх захисту він сприйняв та сприймає як зверхнє ставлення до нього як до людини, відчув та відчуває себе приниженим та морально подавленим. Для відновлення його прав він вимушений звертатись до суду, що вимагає додаткових затрат його дорогоцінного часу і вчинення додаткових зусиль, що не відповідає ні його вільному волевиявленню, ні його свободі волі. Також зазначає, що порушено його абсолютне право на належне та ефективне виконання державними органами своїх посадових (службових) обов`язків в інтересах людини, громадянина, що викликає у нього глибоке відчуття несправедливості. Навіть саме прочитання незаконної постанови слідчого НПУ викликає у нього глибоку стурбованість, недовіру до владних органів, викликає зневірення у існуванні законності та справедливості, вселяє в душу нікчемність людини перед владним органом. Вказує, що безвідповідальність та безкарність посадових осіб НПУ, які ігнорують закон та його права, свідчать про моральне та психологічне насилля над ним, а неефективна та неправомірна діяльність посадової особи НПУ (винесення незаконної постанови) призвела до глибоких моральних страждань та розцінюється ним як приховане моральне катування та є приниженням його честі та гідності. У зв`язку з чим він оцінює його моральні страждання у грошовому еквіваленті в розмірі 1 000 000 000 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Головного Управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильність застосування норм матеріального права, просить рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду, які підлягають врахуванню судами при застосуванні іншими судами таких норм права.

Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував практику ЄСПЛ, положення ст.6, 13, 17, 41 Конвенції 1950 року та ст.56 Конституції України, на які він посилався у своєму позові.

Крім цього, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що він звернувся з позовом в порядку ст. 1174 ЦК України та в позовній заяві зазначав, що у даній справі відсутні підстави для застосування норм ст.1176 ЦК України, якою помилково керувався суд першої інстанції. Оскільки в порядку ст.1174 ЦК України шкоду йому завдано як фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи при здійсненні нею своїх повноважень та така шкода підлягає відшкодуванню державою незалежно від вини цієї особи. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року по справі №686/20012/18.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що предметом його позову був не факт скасування незаконної постанови слідчого, а факт протиправної бездіяльності і факт прийняття незаконної постанови.

Також судом першої інстанції не було враховано вимоги ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім цього, судом першої інстанції не було враховано правові позиції, викладені Верховним судом у справах №464/3789/17, №6-440цс16, №638/12259/16 (касаційне провадження №61-14157св18), 686/20012/18 (касаційне провадження №61-3491св19), №686/27780/19, №750/6330/17 від 27.11.2019 року.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У відзиві на апеляційну скаргу Головне Управління Національної поліції України в Донецькій області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначає, що факт скасування судом постанови слідчого, який відповідно до ч.5 ст.40 КПК України, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності та задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчить про протиправність дій слідчого та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були слідчим суддею відповідною ухвалою поновлені.

Також зазначає, що статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, яку він в грошовому еквіваленті оцінює в 1 000 000 000 гривень.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву з проханням розглянути справу без його участі. Апеляційну скаргу просив задовольнити. (а.с.112)

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача Головного Управління Національної поліції України в Донецькій області не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи без його участі. (а.с.116)

В судове засідання апеляційного суду представник Державної казначейської служби України не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою слідчого судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року у справі №227/4475/19 скаргу ОСОБА_1 задоволено: постанову слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області Рекун О.І. від 13 грудня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання потерпілого від 09 грудня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000746 від 28 травня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України скасовано.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій службових осіб НПУ, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Також суд виходив з того, що факт скасування постанови слідчого та задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчить про протиправність дій слідчого та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були слідчим суддею відповідною ухвалою поновлені. Незгода позивача з прийнятими працівниками органу досудового розслідування процесуальними рішеннями, які можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та наявним в матеріалах справи доказам в повній мірі.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди протиправною постановою слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області про відмову у задоволенні клопотання потерпілого, яку було скасовано слідчим суддею Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту пункту п`ятого частини першої статті 303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18.

Висновки суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач, є вірними.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження позивачем ОСОБА_1 до суду постанови слідчого органу досудового розслідування про відмову у задоволенні клопотання потерпілого у кримінальному провадженні №0000746 від 13 грудня 2019 року свідчить про реалізацію ним права на оскарження процесуальної діяльності слідчого в порядку статей 303-308 КПК України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до статті 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Згідно ухвали слідчого судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2019 року у справі №227/4475/19, скасовуючи постанову слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області Рекун О.І. від 13 грудня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні №0000746 від 28 травня 2019 року, слідчий суддя виходив з того, що фактично слідчим надано правову оцінку попередньої кваліфікації кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України, тоді як у ході проведення досудового розслідування попередня правова кваліфікація може змінюватись. Посилання на те, що свідки не зобов`язані відповідати на перелік питань, вказаних у клопотанні, також є передчасним, оскільки дане твердження не з`ясовано у самих свідків.

Отже, постанова слідчого органу досудового розслідування про відмову у задоволенні клопотання потерпілого, скасована слідчим суддею у зв`язку з необґрунтованістю.

Таким чином, протиправна бездіяльність органів досудового слідства не доведена.

Сам по собі факт відмови у задоволенні клопотання потерпілого не свідчить про протиправність дій слідчого органу досудового розслідування, які не є неправомірними в розумінні закону та не можуть бути підставою для відшкодування шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі №227/2572/19, в якій суд вказав, що сам факт скасування за скаргою позивача слідчим суддею постанови слідчого, винесеної при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні, беззаперечно не свідчить про нанесення моральної шкоди позивачу та її розмір.

Факт скасування постанови про відмову у задоволенні клопотання потерпілого та задоволення скарги ОСОБА_1 з підстав необґрунтованості постанови слідчого не свідчить про протиправність дій слідчого органу досудового розслідування, його бездіяльність та завдання позивачу моральної шкоди, враховуючи, що права та інтереси позивача, як потерпілого, який звернувся зі скаргою, слідчим суддею відповідною ухвалою були поновлені.

Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Лише незгода позивача з прийнятими слідчими процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідних кримінальних проваджень.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовим висновкам Верховного Суду, які викладені у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 243/2749/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм статті 56 Конституції України, статті 1174 ЦК України є необґрунтованими. Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правових висновків щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду №464/3789/17, №6-440цс16, №638/12259/16 (касаційне провадження №61-14157св18), 686/20012/18 (касаційне провадження №61-3491св19), №686/27780/19, №750/6330/17 від 27.11.2019 року, є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи №227/158/20 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ним не встановлено дій з боку службової особи НПУ, чиї дії були оскаржені, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, крім того, вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: В.В. Папоян

О.О. Тимченко