Єдиний унікальний номер 227/4150/19
Номер провадження 22-ц/804/1869/20
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 , поданою через представника ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2020 року, повне судове рішення складено 06 березня 2020 року (головуючий у суді першої інстанції Хандурін В.В.), -

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користуватися квартирою АДРЕСА_1 - спірне житло. В обґрунтування позову посилався на те, що він разом з батьками є власником цього майна в якому відповідач відсутня без поважних причин з 12 липня 2018 року.

02 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просила вселити її разом з сином ОСОБА_6 в спірне житло. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказувала на те, що в спірне житло вона вселилася на правах члена сім`ї, в яке вона не змогла попасти через наявні перешкоди з боку ОСОБА_1 . Також ОСОБА_2 зазначила що вона з сином зареєстрована в зазначеній квартирі та стверджувала що вона не має іншого житла.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено та визнано ОСОБА_2 такою, яка втратила право користуватися спірним житлом. Згідно висновків суду відповідач вселилася в спірне житло як член сім`ї власника та набула право користування цим житловим приміщенням. Та суд першої інстанції вважав що в зазначеній квартирі ОСОБА_2 не проживає без поважних причин з 12 липня 2018 року, оскільки постійно проживала за іншою адресою, не цікавиться спірною квартирою та не приймає участі в утриманні спірного житла. Також на думку суду, ОСОБА_2 на час розгляду спору не являється членом сім`ї власників житла, спільним побутом із позивачем не пов`язана, особисті речі із спірної квартири вивезла, проживає окремо сім`єю за іншою адресою.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено за обставин, які суд вважав підтвердженими з приводу того, що остання добровільно залишила спірне житло та підтверджено факт її проживання за іншою адресою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд неповно з`ясував обставини справи з приводу того, що відповідач вселялася в спірне житло на правах члена сім`ї та припинення шлюбу і сімейних відносин не позбавляло ОСОБА_2 права користуватися спірним житлом. Не проживання в спірному житлі зумовлено наявністю перешкод для цього.

Також заявник стверджувала про те, що вона не може проживати в квартирі співвласником якої вона є через те, що в ній проживають її батьки та неповнолітня сестра та суд не дав оцінки тій обставині, що вона разом з дитиною проживає в квартирі сторонньої людини на умовах утримання такої квартири і сплати послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач та треті особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що доводи апеляційної скарги були досліджені судом першої інстанції та рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення третьої особи ОСОБА_4 , за відсутності відповідача та її представника, також за відсутності третьої ОСОБА_3 , який просив розглянути справу без нього, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Квартира АДРЕСА_1 з 02 квітня 2007 року належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , який є власником 1/3 частки та його батькам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , котрі є власниками 2/3 часток цієї квартири /витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 липня 2007 року а.с.11 та свідоцтво про право власності на житло а.с.15/.

ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 06 вересня 2016 року та станом на 02 вересня 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані члени сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 /довідки про склад сім`ї а.с.9 та інформація відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 07 жовтня 2019 року а.с.23/.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано /а.с.12-14/.

За змістом акту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - ОСББ від 02 вересня 2019 року, складеного за участі трьох жильців будинку АДРЕСА_2 , в квартирі АДРЕСА_3 даного будинку з 12 липня 2018 року ОСОБА_2 не проживає, в квартирі немає особистих речей останньої, які вона вивезла 12 липня 2018 року. Також зазначено, що з цього часу по момент складення акту ОСОБА_2 в квартирі не з`являлась та до органів ОСББ не зверталась /а.с.17/.

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання родини Служби у справах дітей станом на 10 серпня 2018 року ОСОБА_7 проживала разом з ОСОБА_8 та сином ОСОБА_6 в двокімнатній квартирі АДРЕСА_4 , яка обладнана сучасною побутовою технікою, меблями, в дитини є окреме спальне місце, одяг, взуття, інші речі та створені всі умови для проживання та повноцінного розвитку дитини /а.с.16/

Згідно Довідки про наявність нерухомості за архівними даними Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське бюро технічної інвентаризації» від 26 листопада 2019 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування з 27 жовтня 2008 року на праві спільної часткової власності належить ? частка квартири АДРЕСА_5 /а.с.67/.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права.

Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд керувався статтею 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, при цьому врахував, що підставою для застосування вказаної норми слугувала свідома поведінка ОСОБА_2 , яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Суд вірно зазначив, що на підставі статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом

Проживання в спірному будинку відповідача, як дружини позивача, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив як набуття нею права користування власністю що пов`язане із сімейними, родинними відносинами на підставі статті 405 ЦК України.

Поняття члена сім`ї міститься в Сімейному кодексі України та Житловому кодексі України, згідно з положеннями яких дружина з чоловіком складають сім`ю.

Беззаперечним є та обставина, що позивач та відповідач на час вселення останньої в належне позивачу на праві власності спірне житло перебували у шлюбі.

Отже вирішальним для розгляду даної справи є з`ясування обставин на яких підставах відповідач вибула із займаного житла та чи узгоджувалися її дії з її волевиявленням та втратою інтересу до спірного житла.

Зібрані письмові докази вказують на те, що ОСОБА_2 не вважала квартиру АДРЕСА_1 місцем свого постійного проживання саме з 12 липня 2018 року.

Підтвердженням не проживання в спірному житлі відповідача на правах члена сім`ї є та обставина що остання не проживала в квартирі протягом тривалого часу, з 12 липня 2018 року.

У відповідності до положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /ч. 5 ст. 81 ЦПК України/.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні, також не знайшли підтвердження ствердження відповідача про наявність перешкод в користуванні спірним житлом чи щодо її вимушеного залишення квартири, зокрема не підтверджено жодних звернень до компетентних органів щодо вселення чи створення ОСОБА_1 перешкоди для вселення відповідача до спірного житла.

Та вірні висновки суду першої інстанції про те, що встановлені обставини з приводу відсутності звернень відповідача з питаннями про захист свого права на проживання в спірному житлі в період з липня 2018 року по момент пред`явлення позову до суду, тривала відсутність в квартирі та не вчинення жодних дій які би свідчили про наявність у ОСОБА_2 правового інтересу до спірного житла охоплюються поняттям про втрату інтересу до спірного житла.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем також не наведено жодної обставини яка би свідчила про труднощі її спільного поживання з позивачем. При цьому відсутні докази з приводу того, що в липні 2018 року ОСОБА_2 переїхала в інше місце проживання - вимушено, оскільки самостійно вивозила з спірної квартири свої речі та не проявляла жодного інтересу до спірного житла.

В підтвердження існування перешкод для проживання в спірному житлі ОСОБА_2 посилалася на відсутність ключів від дверей в квартиру.

Однак рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі - без встановлення відповідних фактів. Та за недоведеності заявлених в апеляційній заяві фактів щодо звернення відповідача до позивача з вимогою надання ключів від спірного житла, чи звернення з цього питання до відповідних органів такі заперечення не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до четвертої частини статті 41 Конституції України, статей 319 та 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Визначальними у даній справі суд апеляційної інстанції вбачає обставини з приводу того, що відповідач свідомо обрала місцем свого проживання іншу квартиру в якій проживає із новою сім`єю, що підтверджено належними та допустимими доказами, також підтверджено те, що ОСОБА_2 належить інше житло на праві часткової спільної власності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування спірним житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень статті 405 ЦК України, оскільки відповідач не довела жодних обставин які би вказували на існування підстав для законних обмежень прав власника.

Так само, не підтверджено існування домовленостей між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з приводу порядку спільного проживання в квартирі АДРЕСА_1 та використання відповідачем зазначеної квартири в якості постійного місця проживання.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині задоволення позову здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.

Судді: