ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 липня 2020 року

м.Харків

справа № 638/16262/19

провадження № 22-ц/818/3366/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

Суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року, постановлене під головуванням судді Рибальченко О.М., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 8722,40 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено, судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується листами КП «ХТМ» №194 від 14.06.2016 року та №К-153/07 від 05.07.2016 року. Згідно цих листів, вузол обліку теплової енергії 2-го під`їзду знаходиться на балансі тільки споживачів 2-го під`їзду будинку АДРЕСА_2 . Загальними зборами мешканців 2-го під`їзду було прийнято рішення про встановлення лічильника теплової енергії на під`їзді за особисті кошти мешканців цього під`їзду. Тоді як відповідач користується послугами лічильника теплової енергії без достатніх правових підстав, оскільки не сплатив свою частку коштів на його придбання та проведення державних перевірок цього лічильника. Хоча, як співвласник часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Позивач вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідач є співвласником будь-якого майна разом з позивачем, в тому числі і лічильника тепла. Також позивачем не надано доказів безпідставного набуття майна відповідачем за рахунок позивача. Факт сплати позивачем суми у розмірі 111,00 грн. за відповідача будь-якими належними доказами не підтверджено.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що загальними зборами мешканців 2-го під`їзду м АДРЕСА_2 Б було прийнято рішення про встановлення лічильника теплової енергії на 2-му під`їзді зазначеного будинку.

Фактичні витрати за встановлення лічильника теплової енергії на другому під`їзді будинку по АДРЕСА_2 склали 17053,21 грн.

Відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_3 .

З протоколу від 25.07.2014 року вбачається, що було прийнято рішення загальними зборами про обов`язкове проведення чергової державної перевірки з обов`язковою участю всіх квартир та рівним розподілом сум по квартирам.

На підставі рішення зборів від 21.07.2018 року було вирішено погодити проведення чергової державної перевірки з дольовою участю кожної квартири в розмірі 70,00 грн. (відповідальний ОСОБА_1 ).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 неодноразово нагадувалось про його дольову участь як на придбання та ввід до експлуатації лічильника тепла 2-го під`їзду в розмірі 448,18 грн. так і на проведення чергових державних перевірок у 2014 році в розмірі 41,00 грн. та у 2018 році в розмірі 70,00 грн. Проте відповідач витрати по державній перевірці лічильника до сьогоднішнього часу в сумі 41,00 грн. згідно рішення зборів від 25.07.014 року та в сумі 70,00 грн. згідно рішення зборів від 21.07.2018 року не сплатив. Тому позивач повністю сплативши за відповідача ці кошти (41,00 грн. та 70,00 грн.) має право на 100% суму заощадженої відповідачем по трикімнатній квартирі АДРЕСА_4 загальною площею 62,9 м2 за період з 01.01.2015 року по 30.05.2019 року. У зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути на свою користь вказані витрати. Також, просив суд стягнути з відповідача 6250,05 грн. - частку коштів від ефективності лічильника тепла на другому під`їзді, 144,45 грн. - інфляційних витрат від основної заборгованості, 41,78 - 3% річних від основної заборгованості, 1591,17 грн. - інфляційних витрат від частки збережених грошей, 443,46 грн. - 3% річних від частки збережених грошей, 33,50 грн. сплата за поштові повідомлення, 20 грн. банківського збору відповідно до ст.360,1214 грн.ЦК України.

Згідно зі ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Отже, в даному випадку обов`язок відшкодувати доходи, які особа одержала або могла одержати від використання майна, набутого без достатньої правової підстави, виникає у такої особи з акту цивільного законодавства, а саме ч. 1 ст. 1214 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом, саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту сплати позивачем саме за відповідача коштів, за стягненням яких він звернувся до суду.

Також відсутні і підстави для стягнення на користь позивача коштів від ефективності лічильника тепла, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Даних про наявність будь-яких зобов`язань відповідача особисто перед позивачем щодо сплати за лічильник або його перевірки матеріали справи не містять.

Також відсутні докази безпідставного набуття відповідачем майна саме за рахунок позивача.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук