КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7990/2020
Справа 752/5159/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Новака А.В. в м. Київ 21 лютого 2017 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу),

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2016 року позивач ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»(далі - ПрАТ «УТСК») звернувся до суду із позовом про відшкодування майнової шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу).

Позов мотивовано тим, що 27 січня 2014 року між ПрАТ «УТСК» та ОСОБА_2 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів шляхом видачі поліса № АС/9740093 щодо забезпечення транспортного засобу OpelZafira д.н.з. НОМЕР_1 з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров?ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника.

Згідно із постановою Солом?янського районного суду м. Києва від 27 травня 2014 року, справа № 760/9881/14-п, 12 травня 2014 року о 13:00 в м. Києві по бул. І.Лепсе водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом OpelZafira д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримався безпечної дистанції для руху, чим допустив зіткнення з транспортним засобом Subaru д.н.з. НОМЕР_2 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам спричинені механічні пошкодженя, чим завдано матеріальну шкоду. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

09 вересня 2014 року на адресу ПрАТ «УТСК» надійшла позовна заява ТДВ «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12 травня 2014 року. У зв`язку з настанням події, що має ознаки страхового випадку, у страховика виникає обов`язок здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно звіту № 802 про визначення вартості матеріального збитку, збиток, завданий власникові транспортного засобу Subaru, д.н.з. НОМЕР_2 , складає 50058,18 грн., а п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50000 грн. на одного потерпілого. Враховуючи вищезазначене, Господарським судом м. Києва були встановлені факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди та прийнято рішення про стягнення з ПрАТ «УТСК» на користь ТДВ «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» суми страхового відшкодування у розмірі 50000 грн. 27 березня 2015 року позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування на користь ТДВ «Страхова компанія «ВіДі-Страхування», що підтверджується платіжними дорученнями.

Вказував, що водієм забезпеченого транспортного засобу OpelZafira д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 і станом на день позовної заяви не повідомлено страховика про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 12 травня 2014 року, та не надано жодних документів, необхідних для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), тому відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право подати регресний позов до нього.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року позов ПрАТ «УТСК» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «УТСК» 50000 грн. майнової шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу) та судовий збір 1378 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, стягнути із позивача на його користь судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що відразу після настання дорожньо-транспортної пригоди він повідомив страховика про настання страхового випадку, спілкувався з менеджером та надав всю необхідну інформацію, оскільки, маючи застраховану цивільну відповідальність, сам був зацікавлений, щоб страховик здійснив страхове відшкодування. Але, з невідомої йому причини, інформація щодо його звернення у позивача відсутня.

Суд всупереч нормам діючого законодавства прийшов до хибного висновку, що сам факт неповідомлення відповідачем страховика про страховий випадок протягом трьох днів після дорожньо-транспортної пригоди є підставою для стягнення з нього в порядку регресу суми сплаченого страхового відшкодування. Судом також не були враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди та запобігти необґрунтованим виплатам. Однак зазначені норми вказують на право страховика щодо подання регресного позову, а не необхідність безумовного стягнення сум у порядку регресу. Передбачені п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Вказував, що судом першої інстанції не було встановлено, а позивачем не було доведено, що відсутність письмового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду призвело до необґрунтованих виплат. Факт неповідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт надання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в дорожньо-транспортній пригоді, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування шкоди у недоговірних зобов?язаннях.

Посилався на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15, від 30 березня 2016 року № 186цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2011цс16, 22 березня 2017 року справа № 361/5199/15-ц та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 756/5005/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 495/8394/15-ц.Вказував, що суд першої інстанції всупереч ч. 4 ст. 263 та ст. 403 ЦПК України відступив від висновків Верховного Суду, що призвело до постановлення незаконного рішення суду та порушення його прав.

Від позивача ПрАТ «УТСК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що твердження відповідача про повідомлення ним страховика про дорожньо-транспортну пригоду про настання страхового випадку є безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу суду.

Заперечував проти посилань позивача в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки всі постанови ґрунтуються на виключних вихідних даних та фактах, і в разі їх відмінності, даний правовий висновок не застосовується. Зокрема, у наведеній судовій практиці страховик добровільно сплачував страхове відшкодування, визнавав факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Вказував, що жодним з учасників дорожньо-транспортної пригоди не було повідомлено ПрАТ «УТСК» про настання страхового випадку, страховик не приймав участі в розслідуванні причин та обставин настання дорожньо-транспортної пригоди, страховик не проводив огляд пошкоджених транспортних засобів та не визначав розмір завданого матеріального збитку. Більше того, ПрАТ «УТСК» заперечувало проти розміру завданого матеріального збитку, який було визначено страховою компанією потерпілого на підставі договору добровільного страхування (КАСКО), оскільки страховиком потерпілої особи були оплачені ремонтні роботи пошкодженого автомобіля, які не відносились до пошкоджень, отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди від 12 травня 2014 року. Дані твердження позивача підтверджуються рішенням Господарського суду м. Києва від 04 листопада 2014 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 лютого 2015 року по справі № 910/19136/14. Поряд з цим, під час розгляду Голосіївським районним судом м. Києва заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, останній звинувачував ПрАТ «УТСК» у надмірній виплаті страхового відшкодування, оскільки завдані ним пошкодження не могли призвести до таких майнових наслідків. Відповідно до тверджень відповідача, після дорожньо-транспортної пригоди на його автомобілі взагалі були відсутні сліди ушкоджень автомобіля. Отже, якби відповідачем було дотримано вимог закону щодо письмового повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, то позивачем власними силами було б проведено перевірку причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди та визначено розмір завданого матеріального збитку. Однак всього цього зроблено не було, що у свою чергу призвело до неможливості ПрАТ «УТСК» відстояти свою позицію в суді та необґрунтованій сплаті страхового відшкодування. Саме враховуючи ці обставини та правову позицію Верховного Суду, Голосіївським районним судом м. Києва у рішенні від 21 лютого 2017 року встановлено, що необґрунтована виплата страхового відшкодування має місце у разі, коли страховика не було повідомлено про страховий випадок жодним з учасників дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Такий висновок суду жодним чином не суперечить наявній судовій практиці Верховного Суду та не відступає від його правових висновків, тому рішення суду першої інстанції вважав законним і обґрунтованим і таким, що не суперечить нормам чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 27 січня 2014 року між ПрАТ «УТСК» та ОСОБА_2 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів шляхом видання поліса № АС/9740093 щодо забезпечення транспортного засобу OpelZafira д.н.з. НОМЕР_1 з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров?ю та/або майну потерпілих внаслідок доржоньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника (а. с. 7).

На а. с. 10 знаходиться копія постанови Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2014 року, якою ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, піддано його адміністративному стягненню у вигляді штрафу та встановлено, що 12 травня 2014 року о 13:00 ОСОБА_1 рухався по бул. І.Лепсе 8 в м. Києві на автомобілі марки Opel д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримався безпечної дистанції для руху, допустив зіткнення з автомобілем марки Subaru д.н.з. НОМЕР_2 , чим допустив порушення п. 13.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

У вересні 2014 року ПрАТ «УТСК» отримало позовну заяву ТДВ «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, в якій позивач посилався на те, що 18 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ТДВ «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту АС № 008629, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом Subaru д.н.з. НОМЕР_2 . 12 травня 2014 року на бул. І.Лепсе в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля Subaru д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля Opel д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , якого постановою Солом?янського районного суду м. Києва від 27 травня 2014 року визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. ТДВ «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 в розмірі 50636,04 грн. На підставі вищевикладеного просило стягнути із ПрАТ «УТСК» на свою користь суму в розмірі 50000 грн. та судовий збір (а. с. 8 - 9).

На а. с. 11 - 20 знаходиться копія звіту про визначення вартості матеріального збитку, складеного 26 травня 2014 року ФОП ОСОБА_4 на замовлення ТДВ «Страхова компанія «ВіДі-Страхування», згідно якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу Subaru д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди станом на 26 травня 2014 року склала 50058,18 грн.

На а. с. 21 знаходиться копія постанови старшого державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження ВП № 46719730, яким відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 910/19136/14, виданого Господарським судом м. Києва про стягнення з ПрАТ «УТСК» на користь ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» боргу у розмірі 51827 грн.

Наказом № 362-2/В згідно з страховим актом № 1508-14 наказано бухгалтерії ПрАТ «УТСК» провести виплату страхового відшкодування в розмірі 50000 грн. на користь ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» за страховим випадком, що стався 12 травня 2014 року, страхувальник ОСОБА_2 , потерпілий ОСОБА_3 (а. с. 22).

На а. с. 23 знаходяться копії платіжних доручень за березень 2015 року про сплату ПрАТ «УТСК» на користь ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» страхового відшкодування на загальну суму 50000 грн. (страхове відшкодування згідно акту № 1508-14 від 20 березня 2015 року, ОСОБА_3 , ВП № 46719730).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ПрАТ «УТСК» про відшкодування майнової шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу), суд першої інстанції виходив із того, що 12 травня 2014 року у м. Києві по бул. І.Лепсе, 8 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у ПрАТ «УТСК» автомобіля OpelZafira д.н.з. НОМЕР_1 ; водія якого ОСОБА_1 визнано судом винним в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Останній не повідомив страховика у строки і за умов, визначених в п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про настання дорожньо-транспортної пригоди, відтак страховик, який виплатив страхове відшкодування, відповідно до ст. 38 Закону набув право вимоги до ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу) у розмірі 50000 грн.

Апеляційний суд не може погодитись із даними висновками, виходячи із наступного.

Страхування ? це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує увстановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів`передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Так, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 Закону).

Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розширено перелік обов`язків учасників ДТП, у зв`язку з чим обов`язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП передбачений у підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Однак зазначені зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов`язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

На даний час підпункт 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону визначає обов`язок водія транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди.

Згідно з підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до

такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про знаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Встановлений підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону обов`язок водія транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, надати страховику повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду передбачений законодавством із метою надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Однак, зазначена норма вказує на право страховика щодо подання регресної вимоги, а не на необхідність безумовного стягнення сум у порядку регресу.

Сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання належать до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов`язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2011цс16 (№ 361/5199/15-ц), яка підтримується Верховним Судом у аналогічних справах.

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило б меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Таким чином, сам по собі факт неповідомлення у цій справі відповідачем страховика про настання страхового випадку, за умови наявності у останнього фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і його обставин за допомогою інших джерел, не призвела до необґрунтованих виплат зі сторони позивача.

Судом першої інстанції наведені вимоги закону і правова позиція враховані не були, не надано оцінку обставинам, за яких сталася дорожньо-транспортна пригода і не встановлено заподіяння необґрунтованих витрат позивача діями (бездіяльністю) відповідача.

У справі, яка переглядається, факт настання страхового випадку встановлено; відповідача ОСОБА_1 як особу, винну в дорожньо-транспортній пригоді, притягнуто до адміністративної відповідальності; ПрАТ «УТСК» сплатило страхове відшкодування на підставі судового рішення, оскільки ним заперечувався розмір завданого матеріального збитку; розмір страхового відшкодування, сплачений страховиком на підставі судового рішення, не перевищує ліміту відповідальності страховика, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачами страховика про настання страхового випадку не є підставою для пред?явлення регресного позову до водія забезпеченого транспортного засобу. Сама подія дорожньо-транспортної пригоди визнана позивачем страховим випадком, що підтверджується складеним ПрАТ «УТСК» страховим актом № 1508-14, та ним добровільно сплачено страхове відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням, наявним у матеріалах справи.

Апеляційний суд враховує, що у самому позові ПрАТ «УТСК» не вказує на заподіяння йому необґрунтованих витрат внаслідок неповідомлення відповідачем про настання страхового випадку (дорожньо-транспортної пригоди), а посилається на загальні норми ст. 993, 998, 1191 ЦК України, ст.. 27 Закону України «Про страхування», ст. 33, 33-1, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не доводить розміру цих витрат, а відносить до них всю суму виплаченого розміру страхового відшкодування, що суперечить меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Як не доводять, так і не спростовують обставин, що мають значення для справи, а саме наявність деліктних правовідносин і заподіяння бездіяльністю відповідача шкоди, яка полягає у здійсненні позивачем необґрунтованої виплати страхового відшкодування, доводи відзиву на апеляційну скаргу, що якби відповідачем було письмово повідомлено страховика про дорожньо-транспортну пригоду, відповідні пояснення та автомобіль для огляду, то позивачем власними силами було б проведено перевірку причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди і визначено розмір завданого матеріального збитку.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу, що судом першої інстанції в своєму рішенні встановлено, коли має місце необґрунтована виплата страхового відшкодування, спростовуються змістом самого рішення та відхиляються апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ПрАТ «УТСК», які судом першої інстанції задоволені безпідставно.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з?ясування обставин, що мають значення для справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив стягнути із відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн., посилаючись на те, що 04 березня 2020 року уклав договір № 3 про надання правової допомоги з адвокатом Бондарчук Ю.Ю. Згідно п. 2 додаткової угоди до даного договору клієнт зобов?язаний оплатити адвокату суму гонорару за надання правничої допомоги, виходячи з розрахунку: складання апеляційної скарги у розмірі 6000 грн., участь у одному судовому засіданні - 1500 грн., підготовка документів або вчинення інших дій, пов?язаних з виконанням адвокатом зобов?язань за договором про правову допомогу - у розмірі 500 грн. за кожну потрачену адвокатом годину. Вважає такий розрахунок суми гонорару співрозмірним, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, із складністю даної цивільної справи, ціною позову та важливим значенням справи для нього. Станом на день подання апеляційної скарги він зазнав витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 8000 грн. З метою підтвердження понесених витрат ним надано: копію договору про надання правової допомоги № 3 від 04 березня 2020 року, копію додаткової угоди до договору № 3 від 04 березня 2020 року, копію акту виконаних робіт № 1 від 07 березня 2020 року з детальним розрахунком наданої правничої допомоги, копію квитанції до прибуткового касового ордера про оплату гонорару та інших витрат, пов?язаних з наданням правової допомоги, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію ордеру на надання правової допомоги.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважав вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ПрАТ «УТСК» витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн. надмірними та необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, а саме п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п.п. 34 - 36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10 лютого 2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, відповідно до яких заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Вказував, що для написання 7 сторінок апеляційної скарги представником відповідача було затрачено 12 годин робочого часу без урахування 4 годин, витрачених на аналіз документів та моніторинг законодавства, з яких перші 2 сторінки є описовою частиною загальних обставин справи, наступні 2 сторінки є копією тексту постанови Верховного Суду № 756/5005/16-ц від 23 січня 2019 року, наступні 2 сторінки позивач обґрунтовує понесені ним судові витрати, і останньою сторінкою є прохальна частина апеляційної скарги, тому заявлений розмір судових витрат, пов?язаних із наданням правової допомоги під час написання апеляційної скарги є надмірним, оскільки об?єм наданих послуг значно менший, ніж заявлений представником час, необхідний для їх здійснення.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наведена правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підготовка і складення якої потребувало отримання послуг професійного адвоката, задоволено в повному обсязі і здійснення витрат на правничу допомогу відповідачем підтверджено належними доказами.

Разом із тим, оскільки правнича допомога надавалася у справі незначної складності, апеляційний суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу при складенні апеляційної скарги на вказану суму не є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому підлягають зменшенню до 5000 грн.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд вважає за необхідне стягнути із позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261,30 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Приватному акціонерному товариству «Українська транспортна страхова компанія» в позові до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу).

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (м. Київ вул. Саксаганського 77 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_3 ) судові витрати, які складаються із судового збору 1261,30 грн. та витрат на правничу допомогу 5000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :