КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/6458/16-ц

провадження № 22-ц/824/3677/2020

28 травня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Примушку О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, за участю боржника - ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Журавльова Олексія Сергійовича на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року у складі судді Виниченко Л. М.,

встановив:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 10 000 доларів СІНА та судові витрати по сплаті судового збору.

28.10.2016 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про видачу рішення та виконавчих листів, які були отримані заявником 28.10.2016 (а. с. 51 довідковий лист до справи).

07.10.2019 представник ОСОБА_1 - адвокат Журавльов О. С. звернувся до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Просив поновити ОСОБА_1 річний строк пред`явлення виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 28.10.2016 у справі № 755/6458/16-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 основної суми боргу за договором позики, який оформлено борговою розпискою від 19.06.2015, в розмірі 10 000 доларів СІП А та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 563 грн до виконання.

Заява мотивована тим, що виконавчий лист не було вчасно пред`явлено до виконання; виконавчий лист було видано судом набагато пізніше, ніж рішення суду набрало законної сили.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Журавльов О. С. просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року, поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Свої доводи мотивує тим, що згідно інформації з виконавчого листа від 28.10.2016 року, рішення суду набрало законної сили 25.07.2016 року. Виконавчий лист не було вчасно пред`явлено до виконання, останній було видано набагато пізніше, ніж рішення суду набрало законної сили.

Посилався на п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», в якому суд нагадує, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковим та таким, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994 535 ). Скасування такого судового рішення прирівнюється до втручання у його чи її право на мирне володіння майном (див., серед інших, "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], заява N 28342/95, п. 74).

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник заявника- адвокат Журавльов О. С., а після оголошення в справі перерви - адвокат Станіславській С. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Пояснили, що 05 жовтня 2016 року вступив в силу Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, згідно з яким стягувач повинен був сплатити авансовий внесок у розмірі 2 відсотків суми, що підлягала стягненню. Станом на 28 жовтня 2016 року, враховуючи курс НБУ, сума авансового внеску, яка підлягала сплаті, складала 5 157,81 грн (200 доларів США х 25,532787+51,26).

10 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва з заявою про звільнення від авансового внеску у зв`язку з незадовільним майновим становищем позивача та порушенням строку видачі виконавчого листа. Проте, 20 листопада 2016 року у звільненні від сплати авансового внеску було відмовлено.

Також зазначив, що 15 травня 2019 року другий сенат Конституційного Суду України ухвалив Рішення у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення).

Цим рішенням Конституційним Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII зі змінами.

Конституційний Суд України постановив, що під час пред`явлення виконавчого документа до виконання у стягувачів відсутній обов`язок щодо сплати авансового внеску та додання відповідних квитанції до заяв про примусове виконання рішення.

Враховуючи викладене, стягувач міг пред`явити виконавчий лист (без сплати авансового внеску) лише протягом 2 календарних місяців ( з 17 травня 2019 року і до липня 2019 року) та не мав об`єктивної можливості пред`явити виконавчий лист до виконання саме протягом трьох років, визначених законом.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час там місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Боржник ОСОБА_2 надіслав 26.05.2020 письмові пояснення, в яких просив судове засідання проводити без його участі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначив, що про наявність рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року йому стало відомо лише у 2020 році. Звертаючись із заявою про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання, заявник не надала жодних переконливих доказів поважності пропуску строку.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено поважних причин, які б перешкоджали йому пред`явити виконавчий лист до виконання в період з 28.10.2016 по 25.07.2017 та в подальшому.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки останній зроблено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на момент набрання рішенням законної сили), виконавчі документи щодо виконання судових рішень можуть бути пред`явлені протягом року, починаючи з наступного дня після набрання рішення законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Разом з тим, 2 червня 2016 року було прийнято новий Закон України "Про виконавче провадження" відповідно до якого змінено строки пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Так, згідно ч. 1, 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі в редакції від 2 червня 2016 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в ч. 1 цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

При цьому ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Таким чином, виконавчий лист міг бути пред`явлений до виконання в строк до 25 липня 2019 р., при цьому заява про поновлення пропущеного строку подана до суду 07 жовтня 2019 р.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду. Таке право стягувача передбачено також ч. 1 ст. 433 ЦПК України.

Процесуальний порядок поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання встановлений ч. 2 ст. 433 ЦПК України, а саме: заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання, якщо виконавчий документ виданий іншими органами (посадовими особами).

Виходячи з аналізу зазначених норм права, суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого на підставі судового рішення, до виконання, повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність або неповажність, а відтак дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 10 000 доларів США та судові витрати у розмірі 2 563 грн. Вказане рішення набрало законної сили 25 липня 2016 року.

28.10.2016 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про видачу рішення та виконавчих листів, які були отримані заявником 28.10.2016 (а. с. 51 довідковий лист до справи).

10 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві з зайвою, в якій просив розглянути можливість виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року без сплати авансового внеску. Зазначив, що рішення суду набрало законної сили 25 липня 2016 року, виконавчий лист видано 28 жовтня 2016 року, проте 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження», де законодавцем започатковано новелу такого поняття, як авансовий внесок у виконавчому провадженні. Проте стягувач не має фінансової можливості сплатити авансовий внесок в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню (а. с. 124).

У частині другій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення) закріплено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 % суми, що підлягає стягненню.

Старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Копитко Б. В. відмовив у задоволенні вказаної заяви, зазначивши про необхідність долучення до заяви про відкриття виконавчого провадження квитанції про сплату авансового внеску (а,с. 125).

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(її)/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами.

Положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення.

Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості. Конституційний Суд України зазначив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

Суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин справи, не перевірив обставин звернення стягувача до органу примусового виконання судового рішення та підстав відмови у прийнятті виконавчого листа до виконання та дійшов передчасного висновку про необґрунтованість поданої заяви .

Суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (ст. 129-1 Конституції України).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

За змістом статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно допуску до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуації, що суперечить принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язались поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Глоба проти України» №15729/07 від 5 липня 2012 року вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції серед іншого (inter alia) захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній із сторін. Відповідно виконанню судових рішень не можна перешкоджати, відмовляючи у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконує вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Враховуючи гарантії, закріплені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 ЦПК України, зважаючи на тривалість пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, поважність причин його пропуску, з огляду на те, що початок примусового виконання рішення в даній справі був пов`язаний з необхідністю сплати стягувачем авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами, положення якої визнані неконституційними, враховуючи ту обставину, що з дня втрати чинності вказаними положеннями - 15.05.2019 року, у стягувача залишалось лише два місяці до дня закінчення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, колегія суддів дійшла висновку про наявність поважних причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Відмова у поновленні такого строку суперечить міжнародно-правовим актам щодо захисту прав і свобод людини та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.1, п. 3 ч.3 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Журавльова Олексія Сергійовича задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання задовольнити.

Поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 755/64558/16-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 28 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики в розмірі 10 000 доларів США та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 563 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 травня 2020 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк