ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/746/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, зобов`язання вчинення певних дій, яка була ним уточнена в червні 2019 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його донька, ОСОБА_5 . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке прийняли в порядку ст. 1261 ЦК України, спадкоємці першої черги: батьки (він, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ), її чоловік, ОСОБА_2 та малолітня донька, ОСОБА_3 . Зазначені особи прийняли спадщину належним чином. ОСОБА_4 відмовилася від своїх спадкових прав відносно спадкового майна, яке залишилося після смерті її доньки, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь чоловіка, ОСОБА_1

18 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діяв від себе особисто та як законний представник малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено Договір про поділ спадкового майна, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 850.

21 травня 2018 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова О.С. видала ОСОБА_1 Свідоцтво про право на спадщину за законом.

ОСОБА_1 зазначає, що під час укладення Договору про поділ спадкового майна його волевиявлення не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, у зв`язку з чим вважає, що договір укладений під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, що в силу ст. ст. 203, 215, 233 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд:

Визнати повністю недійсним договір про поділ спадкового майна від 18 квітня 2018 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального окугу Швецовою О.С., зареєстровано в реєстрі за № 850 з моменту його укладення та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 травня 2018 року серії та номер: 1211, видане на імя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 травня 2018 року серії та номер: 1210, видане на імя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 квітня 2018 року серії та номер: 922, видане на імя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та скасувати його державну реєстрацію.

Зобов`язати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради скасувати державну реєстрацію права власності на 13/100 будівлі літ. Г-2 загальною площею 889,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, зобов`язання вчинення певних дій, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та невірне застосування нарм матеріального права, просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні имоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов помилкового висновку про відсутність будь - яких підстав, які в розумінні ст. 233 ЦК України, могли б бути підставою для визнання недійсним договору про поділ спадкового майна. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що якби не існувала для позивача тяжка обставина - загроза не побачити онуку, то позивач не укладав би спірний договір, оскільки за законом йому належить більша частка майна, аніж за умовами укладеного між сторонами спірного договору.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України учасники справи суду не надали.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання договору про поділ спадкового майнанедійсними немає, оскільки позивач не довів, що його укладення відбувалося на вкрай невигідних умовах, за збігу тяжких для нього обставин або інших протиправних дій ОСОБА_2 , як вказано в позовній заяві. У зв`язку з тим, що решта позовних вимог, які були заявлені є похідними від задоволення вимог про визнання спадкового договору недійсним, внаслідок чого задоволенню також не підлягають.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується .

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 03 липня 2017 року. (т.1 а.с.18).

Відповідно до Свідоцтва про народження, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , її батьками записано: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_4 . (т.1 а.с. 21).

Відповідно до Свідоцтва про шлюб, виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , 08 жовтня 2005 року було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис за №1210. (т.1 а.с. 123).

Відповідно до Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьками записано: батько - ОСОБА_2 , мати- ОСОБА_5 . (т.1 а.с. 17).

07 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Швецової О.С., з заявою про прийняття спадщини, після смерті дружини ОСОБА_5 (т.1 а.с. 118).

08 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., з заявою про прийняття спадщини, після смерті доньки ОСОБА_5 (т.1 а.с. 14).

08 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., з заявою про відмову від прийняття спадщини, що залишилась після смерті доньки ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_1 .(т. 1 а.с. 15)

18 квітня 2018 року між ОСОБА_2 , який діє за себе особисто та як законний представник малолітньої доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які є спадкоємцями за законом після ОСОБА_5 , було укладено Договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального окрууг, Швецовою О.С.та зареєстровано в реєстрі за №850. (а.с.11-12).

Відповідно до умов укладеного договору Сторони домовились, що після укладання цього договору про поділ спадкового майна переходить:

ОСОБА_3 - доньці померлої:

-1/2 частка квартири АДРЕСА_2 , загальною площею - 88,19 кв.м., житловою площею - 54,8 кв.м.;

- 1/4 частка квартири АДРЕСА_3 ;

- 1/4 від грошових коштів, які зберігаються на картковому рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ «ПроКредит Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 - чоловіку померлої:

- 1/2 частка земельної ділянки кадастровий номер: :04:012:0206, для ведення садівництва, площею 0,06 га, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, смт. Балабине;

-1/2 частка земельної ділянки кадастровий номер: :04:001:1045, для ведення садівництва, площею 0,09 га, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Розумівська сільська рада, за межами населеного пункту;

*1/2 частка від 13/50 (тринадцять п`ятдесятих) часток будівлі літ. Г-2 загальною площею 889,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 одинадцять);

*1/2 частка від 3/4 (трьох четвертих) часток приміщення першого поверху, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 27 (двадцять сім);

*1/2 частка транспортного засобу - VOLKSWAGEN GOLF, реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2013 року випуску, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 зареєстрований за ОСОБА_5 ;

*1/2 частка транспортного засобу - ТОYОТА СОROLLA, реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2014 року випуску, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 зареєстрований за ОСОБА_2 ;

*1/2 частка транспортного засобу - ЗАЗ 11027, реєстраційний номер НОМЕР_8 , 2006 року випуску, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 зареєстрований за ОСОБА_2 ;

*1/2 частка майнових прав (внеску) в розмірі 291 700 грн. на набуття у власність квартири у наступному об`єкті будівництва: бізнес-центр з об`єктами соціально-побутового призначення в складі офісних та торговельних приміщень, житлових апартаментів (квартир) та інших вбудованих нежитлових приміщень по АДРЕСА_5 першої черги будівництва;

-1/2 частка від 14/100 (чотирнадцяти сотих) часток приміщення підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 ;

- 1/2 частка від 35/200 (тридцяти п`яти двохсотих) часток приміщення підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 ;

-1/2 частка коштів, що зберігаються на рахунках № НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , відкритих ПАТ «ПроКредит Банк» на ім`я ОСОБА_5 ;

-1/4 від грошових коштів, які зберігаються на картковому рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ «ПроКредит Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 - батьку померлої -

«

- 1/2 частка від грошових коштів, які зберігаються на картковому рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ «ПроКредит Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_5 .

Цей договір є підставою для видачі свідоцтв про право на спадщину за законом

21 травня 2018 року ОСОБА_1 отримав Свідоцтво на спадщину за законом, посвідчене приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Швецовою О.С., зареєстроване в реєстрі за №1226. Спадщина на яку видано свідоцтіво. Скуладається з 1/2 частки грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаційними нарахування по ним, що знаодяться на збріганні в ПАТ « Прокредит Банк» карткоівий рахунок № НОМЕР_3 , на якому, станом на 28 вересня 2017 року, знахродяться кошти в розмірі 57256.64 доларів США 64 центи, які належали спадкодавцю(а.с.13).

Тобто, спадщина на яку видано свідоцтво ОСОБА_1 складається з 1/2 частки грошових вкладів, що становить в сумі 28628.32 доларів США ( 57256.64:2).

Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом статті 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що укладення правочину відбулось з порушенням вимог статей 203, 215, 233 ЦК України всупереч його волі, на вкрай невигідних для нього умовах та під впливом тяжких обставин, оскільки він був укладений після смерті його єдиної доньки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та загроза більше ніколи не побачити онуку.

Водночас, як встановлено судом, що спірний договір було укладено між сторонами через дев`ять місяців, після смерті доньки позивача ОСОБА_5 .

Спірний договір не містить таких умов, як зобов`язання відповідача ОСОБА_2 не перешкоджати позивачу ОСОБА_1 спілкуватися з внучкою ОСОБА_3 , і саме ця умова є метою укладення договору про поділ спадкового майна між сторонами від 18 квітня 2018 року.

При цьому, позивачем не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження тих обставин, що до укладення спірного договору відповідач ОСОБА_2 чинив перешкоди у спілкуванні з внучкою ОСОБА_3 .

Як правильно вказав суд першої інстанції, оспорюваний договір нотаріально посвідчено та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо їх умов та на підставі цього договору отримав свідоцтво на спадщину за законом від 21 травня 2018 року зареєстровано в реєстрі за № 1226. Спадщина на яку видане свідоцтво складається з 1/2 частки грошових вкладів, що знаходяться в ПАТ «Прокредит Банк» в розмірі 28628.32 доларів США, що свідчить про прийняття ним таких умов.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що спадкове майно, яке за цим договором належить відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має значну більшу цінність та вартість.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність судового рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя про усунення перешкод у спілкуванні з онукою, яке було ухвалено після укладення спірного договору не є тією обставиною, що може підтверджувати укладення правочину під впливом вкрай тяжкої для позивача обставини.

Отже, позивачем не надано доказів про те, що спірний договір про поділ спадкового майна, укладений 18 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був вчинений для усунення або зменшення тяжких обставин, визначених у позові.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді позивачем не обґрунтовано як саме вказані обставини, могли бути усунені чи покращені в результаті укладення договору про поділ спадкового майна.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів наявність будь-яких обставин, які відповідно до статей 203, 215, 233 ЦК України є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів належними і допустимими доказами факту застосування до нього психічного тиску з боку відповідача чи інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявності тяжких для нього обставин і того, що договір укладено на вкрай невигідних для нього умовах.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що якби не існувала для позивача тяжка обставина - загроза не побачити онуку, то позивач не укладав би спірний договір, є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, в якому цим обставинам надана відповідна оцінка.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

Отже, оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

При цьому, колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд судове рішення не змінює та не ухвалює нове, тому підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року у цій справі залишти без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.