Справа № 464/1961/20
пр.№ 2/464/906/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2020 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

за участі: секретаря судового засідання Кравс С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсними та відшкодування шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з врахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с. 77) до відповідача АТ КБ «Приватбанк» про визнання нікчемним та недійсним з моменту укладення умов пункту 8.1 кредитного договору від 27 березня 2008 року №LVH9GA в частині зобов`язання ОСОБА_1 до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48 % річних від зарезервованих ресурсів; зобов`язання зняти нотаріальне обтяження з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та надіслати відповідний витяг з реєстру; зобов`язання повернути ОСОБА_1 незаконно стягнуті з нього кошти за надання фінансового інструменту та комісії за резервування ресурсів у розмірі 2600 дол. США з урахуванням безпідставно нарахованих пені та відсотків на цю суму. В обґрунтування позовних вимов покликався на те, що 27.03.2008 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №LVH9GA, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 27.03.2008 по 27.03.2028 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 30000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та щомісячної комісії за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Відповідно до пункту 8.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором є іпотека 2-кімнатна квартира, загальною площею 51,90 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_1 . Умовами п.8.5 кредитного договору передбачено, що при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0% від суми, що погашається достроково. Станом на 25.01.2020 за даними банку в системі приват-24 залишок заборгованості за кредитом становив 970,03 дол. США, а також незрозуміла для позивача сума для погашення у розмірі 1 460, 20 дол. США. З метою погашення кредиту звернувся з відповідною заявою щодо конкретизації суми коштів для повного погашення заборгованості за кредитом. В телефонному режимі менеджером центрального офісу позивача повідомлено, що для повного розрахунку необхідно сплатити 1460 дол. США, враховуючи суму непогашеного тіла кредиту в розмірі 970,03 дол. США та 490 дол. США комісії. Так, 18.02.2020 для дострокового і повного погашення заборгованості за кредитом позивачем сплачено 981 дол. США, з яких: 970,03 дол. США тіло кредиту, 10,024 дол. США відсотки за кредитом та 0,4 дол. США комісія за резервування ресурсів. 19.02.2020 звернувся на гарячу лінію Приватбанку з проханням зняти обтяження з предмета іпотеки та повернути оригінали документів на квартиру, однак, отримав відмову через необхідність сплати комісії за резервування ресурсів до 27.03.2028 в сумі 484,890 дол. США. Для повернення документів на квартиру сплатив вищевказані кошти. Попри це, відповідачем за несвоєчасну сплату комісії 04.03.2020 нараховано пеню у розмірі 5,04 дол. США. В загальному, за час виконання кредитних зобов`язань, позивачем сплачено 2600 дол. США за незрозумілі послуги банку, зокрема, комісію за резервування фінансових ресурсів в розмірі 2000 дол. США, та винагороду за видачу фінансового інструменту у розмірі 600 дол. США. Вважає положення п.8.1 кредитного договору №LVH9GA від 27.03.2008 в частині сплати позичальником на користь банку винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від суми виданого кредиту в момент його видачі, та щомісячної комісії за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, встановлення невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, а отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив від 25.05.2020 (а.с. 73-77). Додатково пояснив, що правовстановлюючі документи на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , йому повернуто, проте нотаріальне обтяження обтяження не знято, хоча з відповідною заявою у встановленому порядку він не звертався. Просив поновити процесуальний строк звернення до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки є пересічним споживачем фінансової послуги, однак не має відповідної освіти у цій сфері та не є юристом, тому не міг володіти необхідною інформацією щодо строків звернення до суду за захистом своїх прав та про порушення своїх прав дізнався лише від фахівців після дострокового погашення заборгованості.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав з підстав, викладених у відзиві від 15.05.2020 (а.с.65-66) та письмових поясненнях від 03.06.2020 (а.с. 80-81), звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Встановлено, що 27.03.2008 між сторонами укладено кредитний договір №LVH9GA, відповідно до умов якого позивачу надано кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 27.03.2008 до 27.03.2028 включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 37 404 дол. США на наступні цілі: 30 000 дол. США на споживчі цілі, а також 7404 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 8.2 даного кредиту. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця, щомісячний платіж 344,09 дол. США.

Згідно п. 3.3 кредитного договору, нарахування відсотків, а також винагород, передбачених п.п. 7.2 та 8.1 договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену в п. 8.1, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році.

Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (Додаток № 2 до Договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році.

Сторони обумовили, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірі, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №2 до договору. В додатку №1 визначено детальний опис загальної вартості кредиту.

Відповідно до п.8.3 кредитного договору, виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується наступним чином, а саме з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника виступає іпотека квартири АДРЕСА_2 .

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Статтю 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Як випливає з рішення Конституційного Суду від 10.11.2011 №15-рп/2011, положення пп.22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження своєї правової позиції позивач ОСОБА_1 покликався на ряд постанов Верховного Суду, якими надано висновки про застосування норм права у спірних правовідносинах та встановлено серед іншого несправедливість аналогічних умов кредитних договорів, яких саме стосується даний позов ОСОБА_1 (постанови Верховного Суду: у справі №524/5152/15-ц від 09.12.2019, у справі №666/4957/15-ц від 20.02.2019) (а.с. 34-42, 47-52).

Разом з тим, під час розгляду справи представник відповідача висловив заперечення щодо позовних вимог позивача, серед яких, як на підставу відмови в задоволенні позову покликався на сплив позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 був обізнаний з умовами кредитного договору з моменту укладення, тобто з 27.03.2008, тоді як з позовом про визнання окремих положень кредитного договору недійсними звернувся лише у квітні 2020 року, а відтак пропустив позовну давність, про застосування якої заявлено представником відповідача.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про необхідність застосування позовної давності до пред`явленої ОСОБА_1 вимоги провизнання нікчемним та недійсним з моменту укладення пункту 8.1 кредитного договору №LVH9GA від 27.03.2008 в частині зобов`язання позивача до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48 % річних від зарезервованих ресурсів, та відмови в задоволенні такої на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

При цьому, суд дійшов висновку, що зазначені позивачем причини пропущення позовної давності (відсутність відповідної освіти, отримання інформації про порушення прав після дострокового погашення заборгованості) не є поважними, у зв`язку з чим порушене право не підлягає захисту.

Окрім цього, підставою для зняття обтяження з квартири АДРЕСА_2 може бути відповідне звернення позивача. Однак, в ході розгляду справи з`ясовано, що ОСОБА_1 з такою заявою у встановленому порядку не звертався, при цьому, документи щодо права власності на вищевказану квартиру останньому повернуто.

Позовна вимога про повернення незаконно стягнутих з нього коштів за надання фінансового інструменту та комісії за резервування ресурсів є похідною від позовної вимоги, яка заявлена з пропущенням позовної давності.

Враховуючи наведене, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статями 6, 203, 215, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, статтями 12, 81, 89, 141, 263 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсними та відшкодування шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.08.2020.

Головуючий Дулебко Н.І.