Справа № 137/1199/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" червня 2020 р.

Літинський районний суд Вінницької області в складі головуючого судді Желіховського В.М. секретаря судових засідань Голоти О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Літин в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності на Ѕ частку будинку,-

ВСТАНОВИВ:

До Літинського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності на Ѕ частку будинку, в якому зазначає, що його колишня дружина ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до нього про виселення з житлового будинку. В позові зазначає, що на підставі договору дарування будинку зареєстрованому в реєстрі №1-3729 Літинської державної нотаріальної контори вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 і він вселився з її дозволу в будинок, який не є майном сумісної власності, після розірвання шлюбу створює нестерпні умови життя і вона змушена разом з дітьми змінити місце свого проживання.

Зазначене в позові не відповідає дійсності, оскільки в будинку за адресою по АДРЕСА_1 він зареєстрований та проживає з 02 січня 2001 року, з дозволу ОСОБА_3 на підставі домовленості між нею, що коли вона оформить документи на будинок, тоді буде укладений Договір купівлі-продажу. За будинок її заплатили 800 американських доларів.

19 грудня 2002 року, Літинською державною нотаріальною конторою за реєстром №2696 було видано ОСОБА_3 Свідоцтво про право на спадщину, яке зареєстроване у Вінницькому ООБТІ за №1-47 на вищевказаний житловий будинок.

За домовленістю 29 січня 2003 року, ОСОБА_3 приїхала з м. Очаків та разом з його колишньою дружиною, відповідачкою по справі ОСОБА_2 поїхали в смт. Літин до нотаріуса оформляти Договір купівлі-продажу на вищевказаний будинок.

Зазначає, що при укладенні договору дарування він не був присутній. Про його існування дізнався зі слів ОСОБА_2 в січні-лютому 2018 року.

Вважає, що укладеним договором порушені його права, тому змушений звернутися до суду з вказаним позовом і просить визнати поважними причини пропущення строку позовної давності і поновити йому такий строк для захисту права звернення до суду. Визнати договір дарування будинку по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який був посвідченим державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-3729 удаваним та застосувати до нього правила договору купівлі-продажу, а також право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

04.10.2019 р. до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Герасимчука С.П., в якому зазначає, що згідно заяви ОСОБА_3 від 27.02.2018 року вона отримала кошти у ОСОБА_2 в розмірі 800 американських доларів, однак будь-яких доказів отримання ОСОБА_3 цих коштів, позивачем суду не надано.

Також позивачем у позові не обгрунтовано, яким чином укладення договору дарування вказаного житлового будинку потягло за собою порушення його прав. Безпідставною та необгрунтованою є також вимога позивача про визнання за ним права власності на 1/2 житлового будинку, законним власником якого являється ОСОБА_2 .

Крім того, позивачем при зверненні до суду з даним позовом порушено строки позовної давності, визначені ст.257-261 ЦК України.

Договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 29 січня 2003 року. Про наявність вказаного договору дарування позивачу було відомо упровдовж усього часу спільного проживання позивача та відповідача у будинку.

Отже, строки звернення до суду про визнання даного договору удаваним закінчилися 29 січня 2006 року. За таких підстав у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Суду пояснив, що вони з дружиною придбали житловий будинок за спільні кошти. Він весь ча проживав в даному будинку. Про те, що будинок було подаровано його колишній дружині, йому нічого не було відомо. Просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Данилюк П.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що його довіритель ОСОБА_1 про існування укладеного договору дарування відомо не було. Вважає, що є всі підстави для задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки вона придбала у ОСОБА_3 будинок за власні кошти та кошти які їй дала мати. При оформленні договору, в зв`язку з відсутністю додаткових коштів на переофомлення було вирішено укласти договір дарування, так як на той момент сторони влаштував такий перехід права власності на будинок. ОСОБА_1 вона повідомляла що було оформлено договір дарування і документи зберігалися в їхньому будинку, він їх бачив. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Герасимчук С.П. в судовому засіданні вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, а тому він просить застосувати таке положення.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що визнає, що продала будинок ОСОБА_2 за 800 доларів США. Проте оформлено було як договір дарування в зв`язку з відсутністю коштів на сплату мита.

Із показань свідка ОСОБА_4 допитаної в судовому засіданні встановлено, що під час укладення договору дарування нею було добросовісно виконано службові обов`язки, а саме з`ясовано волевиявлення сторін, їх наміри, та роз`яснено всі правові аспекти посвідчуваного договору та його юридичні наслідки, які були їм зрозумілі, що підтверджується їхніми підписами на договорі. Дослідженням письмових доказів у справі судом встановлено наступне. Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Літинського району Вінницької області за №14 від 14.01.2019 р. (а.с.70) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1. дійсно зареєстрований та проживає з 02.01.2001 року по теперішній час за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 27.02.2018 року (а.с.8) остання зазначає, що 29 січня 2003 року між нею та ОСОБА_2 в Літинській державній нотаріальній конторі Вінницької обалсті було посвідчено Договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою Вінницька область Літинський район село Шевченково вулиця Шкільна, де вона є Дарувальником. Від громадянки ОСОБА_2 отримала суму коштів у розмірі 800 американських доларів, так як між ними мав бути укладений Договір купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку. Але у зв`язку з тим, що вона як сторона яка несла витрати по договору, не мала за відсутності достатніх коштів оплатити збір та обов`язкове державне пенсійне страхування від продажу нерухомого майна, їм нотаріусом було запропоновано оформити Договір дарування.

Віідповідно до Договору дарування від 29.01.2003 року (а.с.9) ОСОБА_3 - Даруватель та ОСОБА_2 - Обдарована, подарувала, а остання прийняла у дар житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Даний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів (а.с.10).

Із погосподарської книги Шевченківської сільської ради Літинського району Вінницької області за період 2001-2005 р.р., оглянутої в судовому засіданні (а.с.163) встановлено, що ОСОБА_1 прибув в домогосподарство ОСОБА_5 в 2001 році.

Із погосподарської книги Шевченківської сільської ради Літинського району Вінницької області 2001-2005 р.р., оглянутої в судовому засіданні (а.с.160-162) встановлено, що сторони по справі рахуються проживаючими по АДРЕСА_1 , головою двору зазначена ОСОБА_2 .

Із копії паспорту позивача ОСОБА_1 (а.с.6), що 02.01.2001 р. зареєстрований в с.Шевченково.

Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину викладені в ст. 203 ЦК України, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, виходячи зі змісту ст. 11 ЦПК, суд не має права вийти за межі позовних вимог. Відповідно до ч.ч.1, 6,7 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового розгляду, суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити за наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що між відповідачами 29.01.2003 року було укладено договір дарування житлового будинку.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін, що через відсутність у них необхідних коштів для укладення договору купівлі-продажу, тому було укладено договір дарування будинку тобто позивачу з моменту укладення такого договору було відомо про його існування. Таким чином, в судовому засіданні встанволено, що на момент укладення договору дарування мав укладатися саме договір купівлі-продажу тобто договір дарування і є підстави для визнання його удаваним. Статтями 256-257, 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 №200/19766/16-ц зазначено, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 22.02.2017 №6-17цс17.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач, звернувшись до суду з цим позовом у вересні 2019 року, пропустив встановлений законодавством строк позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування удаваним, який був укладений 29 січня 2003 року, про що ОСОБА_1 було достеменно відомо. Зокрема, судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо усунення перешкод в користуванні зазначеним будинком, що потягло звернення до суду з даним позовом тобто у позивача до цього часу не виникало потреби визнавати його удаваним.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що хоча і є підстави для визнання договору дарування удаваним, проте суд вважає необхідним відмовити позивачу в поновленні строку позовної давності для звернення до суду та задоволити заяву про застосування строків позовної давності подану відповідачем, оскільки позивачем не надано доказів поважності причин пропущення строку давності понад 13 років.

За наведених обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування судових витрат немає. Керуючись ст.ст.4,12,48,76,81, 247, 259,263-268, 280 ЦПК України, ст.ст. 203, 204, 215, 235, 261, 256-257, 717ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 №200/19766/16-ц, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, рішенням Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia)

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності на Ѕ частку будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя : Желіховський В. М.