Провадження № 22ц-824/417/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

22 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Іванової І.В. та Матвієнко Ю.О.,-

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 3 % річних у розмірі 1773, 00 грн. та 8 274, 81 грн. інфляційних втрат внаслідок невиконання рішення суду щодо сплати страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року з відповідача ОСОБА_2 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» було стягнуто витрати по сплаті страхового відшкодування у розмірі - 18 338,66 грн. та 1378, 00 грн. судових витрат. У подальшому, 18 квітня 2018 року між нею та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено договір, за яким вона набула право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору за договором страхування та у подальшому ухвалою цього ж суду від 09 липня 2018 року замінено стягувача у справі ПрАТ «СК «ВУСО» на неї.

Вказує, що оскільки відповідач до цього часу вказане судове рішення по сплаті страхового відшкодування не виконав, то це порушує її права як кредитора у вказаних правовідносинах, через що просить суд стягнути на її користь 3 % річних та суму інфляційних втрат за весь період невиконання відповідачем цього рішення.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ФОП ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що відповідачем до цього часу не виконане рішення суду про стягнення на її користь вказаних грошових коштів, тому, на її думку, вона має право на стягнення з відповідача штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, відповідно до ст. 625 ЦК України, чого судом враховано не було. Крім того вказує, що місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення ст. 625 ЦК України щодо штрафних санкцій з тих мотивів, що цією нормою передбачена відповідальність за невиконання грошових зобов`язань саме на підставі договорів, а спірні правовідносини виникли щодо невиконанням судового рішення, позаяк грошове зобов`язання може виникати безпосередньо не тільки на підставі угод, але і на підставі актів цивільного законодавства та судових рішень, і за невиконання цих грошових зобов`язань можуть застосовуватися штрафні санкції, передбачені ст. 625 ЦК України.

Відповідач повідомлявся належним чином про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористався.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки судом не встановлено наявності між сторонами боргових зобов`язань, які випливали з договірних відносин, що унеможливлює застосування ст. 625 ЦК України про стягнення з відповідача штрафних санкцій.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» витрати по сплаті страхового відшкодування у розмірі - 18 338, 66 грн. та 1378,00 грн. судових витрат.

На підставі вказаного рішення суду 30 травня 2016 року було видано виконавчий лист і постановою державного виконавця Святошинського ВДВС м. Києва від 04 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження.

У подальшому, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2018 року замінено стягувача у справі № 759/499/16-ц з ПрАТ «СК «ВУСО» на ФОП ОСОБА_1 , та постановою державного виконавця від 21 вересня 2018 року замінено сторону виконавчого провадження з ПрАТ «СК «ВУСО» на ФОП ОСОБА_1 (а.с.11-13).

З матеріалів справи також вбачається, що до цього часу вищевказане судове рішення залишається не виконаним.

Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання за період з 13 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, правовий аналіз норм статей 509, 541, 543, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення з боржників коштів, яке вони не виконали, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16, від 10 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставин справи та вказаних вимог Закону не врахував, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем не виконано рішення суду про стягнення з нього на користь стягувача грошових коштів, і таке зобов`язання є грошовим оскільки передбачає обов`язок сплати коштів, та враховуючи те, що позивачка набула права вимоги на підставі відповідного договору у цих правовідносинах, та є стягувачем у справі, вона має право на стягнення з відповідача суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України за період невиконання рішення суду.

Так, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь штрафні санкції відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 13 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року, тому, з урахуванням наведеного, сума трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 1 733 грн. 00 коп. ((19 716, 66 грн. - сума боргу) ? 3 % / 100% / 365 днів ? (1094 - кількість днів прострочення)), та 8 274 грн. 81 коп. інфляційних втрат відповідно до індексів інфляції, які діяли у цей період.

Крім того, представник позивачки просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 5, 6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачкою до суду першої інстанції було надано договір про надання правової (правничої) допомоги № 010 від 16 липня 2018 року, акт приймання-передачі до цього договору від 16 липня 2018 року, довідку № 010/07/16 від 11 вересня 2019 року, відповідно до яких ФОП ОСОБА_1 сплатила 7684, 00 грн. витрат на правничу допомогу (а.с.15-17).

Також позивачкою було заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи апеляційним судом, на підтвердження чого надано копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 23 грудня 2019 року, акт приймання-передачі за договором № 3 від 23 грудня 2019 року та довідку про те, що ФОП ОСОБА_1 сплатила 5186, 70 грн. витрат на правничу допомогу при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, загальний розмір судових витрат на правничу допомогу, які понесла позивачка, становить 12 870 грн. 70 коп., при цьому відповідачем не доведено, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, або обсягом наданих адвокатом послуг, і відповідач не заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 870 грн. 70 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 1773 грн. 00 коп. - трьох відсотків річних та 8 274 грн. 81 коп. - інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а всього - 10 047 (десять тисяч сорок сім) грн. 81 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 1921 грн. 00 коп. судового збору та 12 870 грн. 70 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: