Справа №442/1417/20
Провадження №2/442/645/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді Гарасимків Л.І.

при секретарі - Петрів В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

В підтвердження позовних вимог посилається на те, що їй, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.06.2013 року №442/3987/13-ц та Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5378755 від 26.06.2013 року. Вищевказану квартиру вона набула у власність на підставі Ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.06.2013 року №442/3987/13-ц, відповідно до якої суд визнав мирову угоду, укладену між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , за якою ОСОБА_1 відмовляється від стягнення коштів по борговій розписці від 01.05.2013 року, а відповідачка ОСОБА_5 визнає безумовне та беззаперечне право власності позивача ОСОБА_1 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 178, виданий 05.04.2013, видавник : приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Тепла М.Ю. Після відчуження квартири колишня власниця та члени її сім`ї, запевняли її, що добровільно знімуться з реєстрації у вже належній їй квартирі, однак цього не зробили. У зв`язку з наведеним вона була змушена звернутися до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 жовтня 2019 року у справі №442/5270/19 позов задоволити частково. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житлом, а саме : квартирою за АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало законної сили 02 грудня 2019 року. На виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 жовтня 2019 року у справі №442/5270/19 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знято з реєстрації в квартирі за АДРЕСА_1 . Проте, незважаючи на відсутність будь яких правових підстав для проживання у вищезазначеній у квартирі, наявності рішення суду та не будучи у ній навіть зареєстрованими відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовжують фактично проживати у належній мені на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . Відповідачі не мають жодного відношення до неї, як власниці вказаної квартири, оскільки не являються членом її сім`ї, договору найму житлового приміщення між ними не укладено, а жодної згоди на їх проживання в квартирі вона не давала. Жодних відносин з відповідачами не підтримує, оскільки між ними неприязні стосунки, постійні конфліктні ситуації, скандали та сварки. Вона, як

власниця квартири, заперечує проти проживання відповідачів у спірній квартирі. Її вимоги щодо добровільного звільнення квартири відповідачі ігнорують, чим перешкоджають їй вільно користуватися її приватною власністю. Факт проживання відповідачів у квартирі створює їй перешкоди в реалізації права власності на належну їй квартиру, порушують її право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися згаданою квартирою, а тому в неї виникла необхідність звернутися з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, однак від неї поступила заява, в якій вона просить проводити розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а тому суд розглянув справу у відсутності позивача на підставі наявних доказів по справі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, не повідомивши причин, хоча були своєчасно повідомлені про час та місце судового засідання. Керуючись ч.3 ст.223 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України

Відповідно до ст.247 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав:

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається із копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.06.2013р., квартира за АДРЕСА_1 ( загальною площею 85,5кв.м.) належить ОСОБА_1 .

Як вбачається із копії Ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.06.2013р., між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено угоду, на підставі якої ОСОБА_1 належить беззаперечне право власності на квартиру за АДРЕСА_1 ( загальною площею 85,5кв.м.).

Ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до закону від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316. 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.109 Житлового кодексу України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

У відповідності до ст.157 Житлового кодексу України членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.І ст.116 цього Кодексу.

Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 116 Житлового кодексу України встановлює підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. Так якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.І ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 11.05.2005 № 4-рп/2005 власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Тобто всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення прав.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до сулу за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Крім того, відповідно до роз`яснень наведених у п.2 Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.09.2012 року зазначене у ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, наприклад, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

За ст.387 ЦКУ власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним.

Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності' та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Отже, за порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 у справі №6-709цс16.

Відповідно до ч.ч.І, 5 ст.12 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення держреєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Аналізуючи вище обставини, суд прийшов до переконання, що заявлені позовні позивача підлягають до задоволення, є підставними та обґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 133, 141, 280, 284, 354ЦПК України,ст.319 ЦК України, у відповідності до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір», ч.1, ч.4 ст.156 ЖК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які мешкають у квартирі АДРЕСА_1 , без надання житлового приміщення.

Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 840,80 грн. в користь позивача ОСОБА_1 , сплачений останньою при поданні позову до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце реєстрації - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - не відомий;

Відповідач - ОСОБА_3 , місце реєстрації - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - не відомий;

Відповідач - ОСОБА_4 , місце реєстрації - ОСОБА_6 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - не відомий;

Суддя Гарасимків Л.І.