Провадження № 22-ц/810/347/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Авалян Н.М. (суддя-доповідач), Єрмакова Ю.В., Назарової М.В., розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року (суддя Юзефович І.О.)

у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позовну заяву

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28 серпня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30, 00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві. В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2018 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 83476, 09 грн, яка складається з: 3446, 95 грн - заборгованість за кредитом, 71677, 90 грн - по процентам за користування кредитом, 3900, 00 грн - за пенею та комісією, 500, 00 грн- штраф (фіксована частина)4 3951, 24 - штраф (процентна складова). яку позивач просив стягнути з відповідача.

Відповідач позов не визнавав, посилаючись на те, що він не оформлював кредитні відносини з позивачем, грошові кошти не отримував та, на його думку , договір є недійсним оскільки копія наданої банком анкети не відповідає Умовам та Правилам, в ній не вказана адреса клієнта, відсутні відмітки про те яку саму картку бажає отримати клієнт. Також посилався на те, що підпис, якій міститься в анкеті-заяві йому не належить.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 28 серпня 2013 року в розмірі 3446, 59 грн- заборгованість за кредитом, та суму сплаченого судового збору у розмірі 72, 59 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов в частині стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані відповідачем кошти не повернуті, застосувавши до правовідносин сторін вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом, пені, штрафу та комісії, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у письмовій формі не досягли домовленості щодо вказаних умов кредитного договору.

Узагальнені доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

Рішення суду оскаржується відповідачем в частині стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3446, 95 грн. та судового збору у розмірі 72, 59 грн. Відповідач просить ухвалити нове рішення про відмову у позові. Вважає, що в частині задоволення позовних вимог рішення є необ`єктивним, необґрунтованим та винесеним з порушенням процесуального та матеріального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції жоден із доводів відповідача не був врахований, не була надана належна правова оцінка доказам, не провірений розрахунок заборгованості, а також не була врахована правова позиція Верховного Суду у справі № 342/180/17 щодо укладеності кредитного договору.

Позивач у письмових запереченнях просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, акцентуючи увагу на тому, що відповідач активно користувався кредитними коштами, отриманими у межах укладеного кредитного договору, жодних заперечень не висував, сплачував відсотки за користування кредитними коштами.

Стислий виклад встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи

Судом встановлено, що 28 серпня 2013 року сторони уклали кредитний договір без номеру, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. У анкеті-заяві процентна ставка не зазначена, не вказана дата повернення кредиту, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Предметом апеляційного розгляду справи є рішення суду в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом (тіла кредиту) у розмірі 3446, 95 грн.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам не відповідає.

Перш за все, встановившви, що відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. суд не обгрунтував свій висновок про стягнення з відповідача кредиту у розмірі 3446, 95 грн., а виходив виключно із розміру, зазначеного у розрахунку заборгованості.

Проте, сам по собі розрахунок не є доказом розміру заборгованості, оскільки у разі заперечень відповідача, належними доказами наявності заборгованості позичальника перед банком є первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (зазначений правовий висновок висловлений Касаційним цивільним судом Верховного Суду в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/1689/15).

Отже, розрахунок заборгованості (а.с.5-6) підлягав оцінці у сукупності з іншими доказами, а також підлягав перевірці його правильності.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач отримав кредитну картку, що підтверджується фотографією, зробленою працівником банку в момент отримання кредитної картки ( а.с.82).

Після отримання кредитної картки відповідач активно нею користувався в період з 01 вересня 2013 року по 31 травня 2015 року, що відображено виписці руху коштів з рахунку по картці (а.с.96-97)

За вказаний період відповідачем використано кредитних коштів у загальному розмірі 8842,32 грн., що відображено у розділі «сума у валюті операції». З використанням отриманої відповідачем кредитної картки здійснювалось неодноразово зняття готівки в банкоматі, а також придбання продуктів та поповнення мобільного, що відображено у розділі «деталі операції».

За вказаний період з використанням кредитної картки повернуто коштів у загальному розмірі 8785,44 грн., що відображено у розділі «деталі операції» як поповнення готівкою в терміналі, зарахування переводу з картки через Приват24, термінал - депозит. Після внесення грошових коштів, вони враховувались банком як списання процентів за прострочений кредит, що відображено у розділі «деталі операції».

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позову в частині нарахування процентів за користування кредитом, сплачені відповідачем кошти на погашення процентів підлягають врахуванню при визначенні розміру заборгованості за кредитом (тіла кредиту).

Таким чином, з урахуванням сплачених коштів, відповідач зобов`язаний повернути банку отриманий кредит у розмірі 56,88 грн. (8842,32 грн. - 8785,44 грн.)

Вказаний розмір заборгованості розрахований , виходячи із підсумку сум зазначених в розрахунку заборгованості в колонці «сплачено відсотків» та сум вказаних у виписці по рахунку, без урахування сум, які є службовими операціями по списанню банком процентів та штрафів і зазначені у виписці по рахунку.

Дововоди апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права щодо укладеності договору апеляційний суд відхиляє та зауважує, що відсутність у анкеті-заяві домовленості про строк повернення кредиту, а також плати за користування кредитом (процентів), не спростовує того факту, що позивач надав, а відповідач отримав кредитні кошти з використанням отриманої кредитної картки.

У разі недосягнення сторонами у письмовій формі згоди щодо розміру процентів, застосовуються правила платності кредитного договору, визначеного законом. Зокрема, ст.1048 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Що стосується строку кредитування, то він визначається строком, зазначений на кредитній картці, як її обов`язковий реквізит. Свій висновок суд обгрунтовує наступним.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Виходячи зі змісту цієї норми права, істотними умовами кредитного договору є предмет, сума, строк повернення та проценти за користування кредитними коштами.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю правовою природою кредитний договір може бути публічним договором (стаття 633 ЦК України), договором приєднання (стаття 634 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Ураховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то зазначені обставини вказують на порушення прав банку, які підлягають захисту через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Дововоди апеляційної скарги про те, що сторони не підписували кредитного договору апеляційний суд відхиляє, оскільки це спростовується матеріалами справи, з яких убачається, що заява-анкета, на підставі якої відповідачу була видана кредитна картка та кредитні кошти, підписана зі сторони банку Ларивненко Т.А. та зі сторони позичальника ОСОБА_1 (а.с.7). В анкеті-заяві зазначені особисті дані відповідача (дата народження, паспортні дані, особистий та робочий телефони, дівоче прізвище матері, номер платника податку).

Посилаючись на непідписання, відповідач робив акцент на те, що він не підписував кредитного договору, однак не надав суду доказів того, що підпис у заяві зроблена іншою особою, або про те, що вказані в анкеті-заяві особисті дані про нього як клієнта банку?спотворені і не відповідають дійсності.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовані до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі були інші фактичні обставини, що вплинули на застосування норм матеріального та процесуального права. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 зазначено, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Проте, в даній справі відповідач підписав анкету - заяву, що свідчить про погодження відповідачем у письмовому вигляді отримання кредиту. Отже обставини у справі № 342/180/17 є відмінними від обставин у даній справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції порнушено норми процесуального права при встановленні фактів, що мають значення для вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні - зменшенню розміру заборгованості, що підлягає стягненню з 3446, 59 грн. до 56,88 грн.

Судові витрати

Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Розмір судового збору визначається Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч.1 ст.141 ст. ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В частині вирішення питання про судові витрати рішення суду підлягає зміні у зв`язку із зміною рішення - зменшеню з 72,59 грн. до 1,76 грн., оскільки позов задовольняється на 0,1 % від ціни позову (0,1% від 1762 грн. судового збору, сплаченого позивачем за подання позову).

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом змінюється, підлягає частковому відшкодуванню відповідачу сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2590,14 грн. (98% від 2643 грн. судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги), оскільки стягнута судом першої інстанції заборгованість зменшена за результатами апеляційного розгляду справи на 98%.

Керуючись статтями 141,367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 388, 389, 390, 391, розділом XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитом змінити - зменшити заборгованість, що підлягає стягненню, з 3446, 59 грн. до 56,88 грн.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судового збору змінити - зменшити судовий збір, що підлягає стягненню, з 72,59 грн. до 1,76 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги 2590,14 грн.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня прийняття.

Процесуальний строк касаційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Судді: Н.М.Авалян

М.В. Назарова

Ю.В.Єрмаков