Справа № 369/6884/18
Провадження № 2/369/1297/20
РІШЕННЯ

Іменем України

12.06.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Київській області про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід, ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з 1/3 частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 та Ѕ частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , збудованого в шлюбі з ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його баба ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина, яка складається з 5/12 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , в тому числі 1/12 частина, яка належала чоловіку - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємицею ј частини якого була вона,, дружина ОСОБА_5 ,яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав; та 5/8 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , яка належала чоловіку - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємицею ј частини якого була його дружина ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. За його заявою було відкрито спадкову справу № 269/2017 до майна померлого діда, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадкову справу №270/2017 до майна померлої баби, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проте 24 листопада 2017 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори було винесено Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1078/02-14/02-31 та №1079/02-14/02-31 , якими ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_1 та проведеної за життя померлих державної реєстрації права власності. Тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, після смерті діда, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті баби, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , після смерті батька, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме на 5/9 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

11 червня 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 . Не погоджуючись з позовом вказала, що позивач не має жодного права на спадкове майно, оскільки дане майно належало її татові та мамі. Він ніколи не проживав з бабусею ОСОБА_5 . У своєму позові вводить суд в оману, замовчує факти належності майна саме її батькам. Після їх смерті лише вона та її сестра прийняли спадщину. Вважає, що нотаріус правильно відмовила позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину з посиланням на чинне законодавство. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на хворобу відповідача ОСОБА_3 та необхідність догляду за нею.

Представником позивача подано заяву і якій позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, у відзиві відповідач ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на подання суду відзиву на позов, сторони інших доказів не подали, не заявили клопотань про витребування доказів, достатність доказів, поданих сторонами, тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача з урахування поданих доказів, обґрунтування позову та відзиву.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід ОСОБА_4 .

Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими новий ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, тобто правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року, чинної на час відкриття спадщини: свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Спадщину фактично у відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України 1963 року прийняли 4 спадкоємця: онук, ОСОБА_1 , який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, як співвласник 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; дружина ОСОБА_5 , яка проживала на день смерті з померлим за однією адресою та спадщину прийняла; донька ОСОБА_2 , яка проживала на день смерті з померлим за однією адресою та спадщину прийняла; донька ОСОБА_3 , яка проживала на день смерті з померлим за однією адресою та спадщину прийняла.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла бабуся ОСОБА_5 .

Спадщину фактично у відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України 1963 року прийняли 3 спадкоємця: онук, ОСОБА_1 , який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, як співвласник 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; донька ОСОБА_2 , яка проживала на день смерті з померлою за однією адресою та спадщину прийняла; донька ОСОБА_3 , яка проживала на день смерті з померлою за однією адресою та спадщину прийняла.

24 листопада 2017 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори було винесено Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1078/02-14/02-31 та №1079/02-14/02-31, якими ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_1 та проведеної за життя померлих державної реєстрації права власності. Тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Стаття 1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

До цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, а саме до 1 січня 2004 року, застосовуються норми ЦК Української РСР в редакції 1963 року.

Згідно ст. 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У порядку, визначеному ст. 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті Діда ОСОБА_4 та баби ОСОБА_5 , оскільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління та володіння спадковим майном (речами домашнього вжитку, житловим будинком , будучи його співвласником).

Також, оскільки ОСОБА_1 є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , але правовстановлюючим документом на його майно є свідоцтво про право на спадщину за законом на незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 , яке він отримав будучи неповнолітнім після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 свого батька, ОСОБА_6 , то цей документ також не може бути прийнятий нотаріусом, як правовстановлюючий, оскільки будівництво житлового будинку було завершено в 1988 році, але не здійснено його реєстрації, що підтверджується листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 28.09.2017 року за №1623.

Відповідно до ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Право власності на збудований житловий будинок набувається у порядку, який існував на час його будівництва.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А№.1-3-94 «прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року за №12/5-126, в якому, зокрема роз`яснюється: оформлення свідоцтва про право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 19992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Таким чином, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення права власності, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення

Оскільки житлові будинки були побудовані до 1992 року на земельних ділянках, які перебували у користуванні спадкодавців, відтак на них може бути визнано право власності, яке переходить у порядку спадкування.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 Цивільного кодексу України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Суд погоджується з розрахунком часток у спадщині ОСОБА_1 по житловому будинку АДРЕСА_1 , який проведений наступним чином: після смерті батька - 1/3 частина + після смерті діда ј частина від 1/3 частини + після смерті баби 1/3 частина від 5/12 частин. Розрахунок часток у спадщині ОСОБА_1 по житловому будинку АДРЕСА_1 проведений наступним чином: будинок збудований в період шлюбу баби та діда тому після смерті діда ј частина від Ѕ частини + після смерті баби 1/3 частина від 5/8 частин.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Заперечуючи проти позову відповідачка ОСОБА_2 жодного доказу не підтвердження таких заперечень не подала, не заявила клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, не повідомила суд про причини неможливості подати такі докази, незважаючи на тривалий розгляд справи, а саме з позов до суду надійшов ще в червні 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Київській області про визнання права власності на спадкове майно задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/9 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24 червня 2020 року.

Суддя