Дата документу 09.06.2020 Справа № 333/5858/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/5858/19 Головуючий у 1 інстанції Холод Р.С.
Провадження №22ц/807/1528/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 04 червня 2011 року перебуває у шлюбі з відповідачем і від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між ними не розірваний, але з 23 травня 2019 року подружжя разом не проживає, сумісне господарство не веде. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати разом з матір`ю, але відповідач перестав допомагати утримувати неповнолітню дитину.

Посилаючись на наведене, та з урахуванням уточнень, ОСОБА_2 просила суд з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня звернення з заявою до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 768,40 грн. в дохід держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на передчасність висновків та неврахування судом всіх обставин справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Скарга мотивована тим, що враховуючи щомісячну заробітну плату скаржника, ј частина його доходу дорівнює 800 грн., проте він добровільного в рахунок аліментів перераховує 1500 грн. щомісячно, що підтверджується квитанціями. Таким чином, прийняття рішення за позовом, в якому відсутній предмет спору порушує не тільки його права ,а й права неповнолітньої дитини, оскільки за рішенням суду розмір аліментів менше, ніж ОСОБА_1 виплачує добровільно.

Посилаючись на наведене, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2020 року та закрити провадження на підставі ч. 2 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 15 квітня 2020 року (а.с. 63), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Однак, позивач свої правом на подання відзиву не скористалась, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведених вимог при ухваленні рішення, суд першої інстанції дотримався.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 04 червня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у Комунарському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зареєстрували шлюб (а.с. 2).

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 (а.с. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, учасниками справи визнається той факт, що сторони припинили шлюбні відносини, дитина залишилась проживати з матір`ю.

Наведене також підтверджується довідкою, виданою виконкомом Наталівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20 вересня 2019 року, ОСОБА_3 проживає з ОСОБА_2 (а.с. 4).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач працює на посаді старшого приймальника замовлень ТОВ «ЛІОН АВТО». Дохід ОСОБА_1 за період з 01 березня 2019 року по 01 жовтня 2019 року складав 19277,68 грн. (а.с. 21-22).

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 3 групи безстроково, про що свідчить пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 , видане 05 листопада 2019 року довічно (а.с. 45).

У період з січня 2019 року по грудень 2019 року (включно) ОСОБА_2 отримала пенсію по інвалідності в розмірі 23392,17 грн. (а.с. 44).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів вбачається, що за період з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2019 року ОСОБА_2 не мала доходів, а дохід ОСОБА_1 склав 40084,96 грн. без вирахування податків (а.с. 43).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався статтею 180 СК України, згідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи із положень ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч.2 ст.182 СК України.

В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно.

Статтею 187 СК України передбачено один із способів добровільного виконання батьками свого обов`язку утримувати дитину, це відрахування аліментів за ініціативою платника. У цьому випадку платникові надано право самому визначати розмір аліментів, а також строк, протягом якого має проводитися відрахування аліментів з його заробітної плати, пенсії чи стипендії.

Так, з копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 направлялись кошти на адресу позивача в с. Лежине Запорізького району Запорізької області, з призначенням платежу «аліменти», зокрема в період з червня 2019 року по листопада 2019 року, 1500 грн. щомісячно (а.с. 20).

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність спору між сторонами, оскільки саме ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення, яким присуджено стягнення з нього аліментів, що підтверджує наявність спору, який має вирішуватися в суді. З позиції позивача також вбачається, що між батьками не досягнуто згоди щодо виконання обов`язку з утримання дитини.

Надані відповідачем докази на підтвердження перерахування коштів на матеріальне забезпечення дитини під час вирішення суду першої інстанції не є підставою для відмови у стягненні аліментів за наявності між сторонами відповідного спору, проте питання щодо внесених платежів буде вирішуватись державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій.

Щодо доводів ОСОБА_1 , що розмір стягнутих аліментів за рішенням суду є меншим, ніж допомога, яку він надає дитині добровільно, а отже суперечить інтересам дитини, колегія суддів зазначає, що рішення суду не позбавляє скаржника права надавати дитині допомогу у більшому розмірі, ніж визначено судовим рішенням, натомість рішення забезпечує мінімально гарантований розмір аліментів на утримання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких обставин, виходячи із обов`язку батьків утримувати дитину до її повноліття, передбаченого статтею 180 СК України, оскільки між батьками не досягнуто домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину, позивачем реалізовано право на звернення до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, скаржником не доведено, що між батьками існує домовленість щодо виконання обов`язку утримання дитини, батько проживає окремо від дитини, а сама позивач належним чином скористалася своїм правом заявивши вимоги про стягнення аліментів та відмова в цьому праві за таких обставин не допускається.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо наявності підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09 червня 2020 року.

Головуючий

Судді: