Єдиний унікальний номер справи 754/5526/18
Провадження №22-ц/824/6986/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року та додаткове рішення від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про припинення права власності на частку в квартирі та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про припинення права власності на частку у спільній власності шляхом виплати грошової компенсації та визнання права власності на квартиру.

Свій позов мотивував тим, що право власності на спірну чотирьохкімнатну квартиру належить йому та його сім`ї в сумарній частці близько 92% від всієї квартири, а відповідачу належить частка 25/300, що складає трохи більше ніж 8% від розміру спірної квартири. Оскільки ця квартира є єдиним житом позивача та його членів сім`ї, а відповідач не є родичем,його частка в квартирі є незначною та не може бути виділена в натурі, просив припинити право власності відповідача на належну йому 25/300 частину квартири, стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію вартості припиненої частки, визнати за позивачем право власності на частку, що належала відповідачу.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року присуджено до стягнення з позивача на користь відповідача понесені останнім витрати, пов`язані з розглядом справи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, вказує, що постановлене рішення є необґрунтованим через неповноту встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухваленим з порушенням норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права. За таких умов вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення його вимог.

Крім того не погоджується й з постановленим додатковим рішенням щодо стягнення витрат відповідача на правову допомогу. Вважає заявлену суму витрат неспівмірною з обставинами, що передбачені ч.4 ст. 137 ЦПК України, а також непідтверджену належними документами в порядку ст. 77 та ч.2 ст.137 ЦПК України. Крім того судом не враховано, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі, але суд першої інстанції на таке уваги не звернув, і за відсутності належних доказів, що свідчать про надання правової допомоги та оплату гонорару, ухвалив необґрунтоване рішення про їх стягнення. Просив додаткове рішення скасувати та після перегляду рішення суду та додаткового рішення суду в апеляційному порядку перерозподілити судові витрати по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Вважає, що судом правильно встановлені обставини справи та вирішено справу із додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення - без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що частка відповідача в квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільна і спільне користування нею не вбачається можливим, оскільки між сторонами існують негативні стосунки. Крім того відповідач тривалий час не проживає в квартирі, не сплачує коштів на її утримання та оплату комунальних послуг. На думку позивача припинення за рішенням суду права відповідача на частку у спільному майні, яким є вказана квартира, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 володіє найбільшими серед інших співвласників частками в спірній квартирі, які складають 75/500 та 25/200 від всієї квартири, що сумарно складає 32 % її загальної площі. Частки решти співвласників (треті особи) складають по 15% на кожного. Відповідач ОСОБА_2 володіє 25/300 частки квартири, що складає 8% її загальної площі. Квартира складається з 4-х житлових кімнат загальною площею 63,63 кв.м. і належить сторонам та третім особам на праві спільної часткової власності у відповідності до ст. 356 ЦК України. Встановлено, що оскільки між сторонами склалися неприязні відносини, відповідач в квартирі тимчасово не проживає але зареєстрований там. При цьому спірне майно є єдиним житлом, що належить відповідачу, іншої нерухомості за ним не зареєстровано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача іншого житла крім спірної частки в спільній квартирі немає, і це є єдина житлова площа, в якій він зареєстрований. Таким чином позбавлення права власності на належне відповідачу нерухоме майно завдасть йому значної шкоди. Крім того відповідач не надав згоди на отримання грошової компенсації за свою частку в праві спільної часткової власності, а безпідставно примушувати його до цього є порушенням його прав. За таких умов передбачені законом підстави для задоволення позову в даному випадку відсутні.

З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

У відповідності до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Зазначена норма матеріального права регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

У відповідності до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1. частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2. річ є неподільною;

3. спільне володіння і користування майном є неможливим;

4. таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року), для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналогічна правова позиція висловлена й Верховним Судом України (справа № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року), в якій роз`яснено, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З аналізу практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведені норми, позивачем в ході розгляду справи мали б бути представлені належні та допустимі докази наявності підстав, які б дозволили суду задовольнити його позовні вимоги. В даному випадку такі вимоги закону виконані не були.

Позивач, заявляючи вимогу про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні з передачею такого права йому, належним чином наявність необхідних для цього передумов не довів.

По-перше, позивач стверджує, що належна відповідачу частка у спільному нерухомому майні, яка складає 25/300, є незначною. Поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися враховуючи конкретні обставини справи, які доводяться позивачем. Однією з умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. За таких умов частка відповідача жодним чином не може вважатися незначною.

По-друге, до суду не було представлено жодного належного доказу з приводу неможливості спільного використання співвласниками такої чотирьохкімнатної квартири. Посилання на відсутність родинних стосунків у співвласників з відповідачем та наявність у них неприязних стосунків не можуть бути підставами для припинення права особи на частку в спільному майні в розумінні ст.365 ЦК України. Твердження позивача про непроживання відповідача в квартирі не свідчать про неможливість будь-якого використання ним такого спільного майна, а навпаки можуть свідчити лише про те, що відповідач не чинить позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою. Крім того, непроживання відповідача у в квартирі не є підставою для припинення його права власності. Окрім того, як було встановлено в ході розгляду справи, відповідач, будучи неповнолітнім, вимушено виїхав з квартири разом із своєю матір`ю, оскільки одним із співвласників відносно останньої був вчинений злочин, передбачений ч.1 ст. 122 КК України, що підтверджується відповідним вироком суду, який наявний в матеріалах справи. При цьому відсутність участі в утриманні спільного майна особою не впливає на можливість припинення її права на частку у спільному майні.

Окремо зауважує колегія суддів апеляційного суду й на те, що позивач, маючи право власності на 32% спірної квартири, жодним чином не обґрунтував, чому саме він має набути частину майна, яка належить відповідачу, а не інші співвласники майна, яким сумарно належить майже 60 % від загальної площі квартири. При цьому позивачем не було представлено до суду ні доказів наявності уповноважень діяти від таких інших співвласників, ні їх відмови у передбаченому праві на користь позивача.

І насамперед, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що припинення права відповідача на належну йому частку в квартирі не завдасть йому значної шкоди.

Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17 від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині незавдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що не має у власності іншого житла, і позбавлення його права на частку в спірній квартирі саме й завдасть йому значної шкоди. При цьому спірна квартира є єдиним місцем реєстрації відповідача. В ході розгляду справи позивачем не було представлено доказів на спростування такої позиції відповідача, яка в свою чергу була належним чином підтверджена, відтак твердження, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, залишилися недоведеними й не можуть бути прийняті судом. Враховуючи, що внаслідок припинення права на частку у спільній квартирі відповідач буде позбавлений житла, колегія суддів приходить до висновку, що таке припинення його права може завдати істотної шкоди його інтересам, і ця обставина є визначальною при вирішенні даного спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції не встановлено обставин, які дають достатні підстави задоволення позову, відтак оскаржуване рішення по суті спору відповідає як вимогам закону, так і обставинам справи.

Колегія суддів апеляційного суду також критично відноситься й до посилань апелянта на відсутність підстав для стягнення з нього понесених відповідачем витрат на правничу допомогу. Свої заперечення апелянт насамперед обґрунтував тим, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження співмірності наданої правничої допомоги в заявленому розмірі та фактичного понесення таких витрат.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд вважав встановленими як факт понесення стороною таких витрат, так і належне обґрунтування заявленого їх розміру наданими до суду відповідними документами. З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Вказані витрати були заявлені в суді першої інстанції, однак при вирішенні справи по суті спору суд не ухвалював рішення з приводу таких витрат. На підтвердження участі адвоката Рогожука С.Л. відповідачем до суду надано договір про надання правової допомоги від 17.01.2019 року, на підставі якого адвокат в інтересах відповідача ОСОБА_2 зокрема брав участь в судових засіданнях, здійснював підготовку відповідних документів та клопотань (запитів), що підтверджується звітом про виконання договору станом на 07.02.2020 року та ордером від 17.01.2019 року. В свою чергу фактичну оплату гонорару за надані послуги підтверджують копії квитанцій прибуткового касового ордеру. Витрати відповідача на поштову кореспонденцію підтверджено зокрема квитанціями про сплату поштових витрат в межах даної справи, а тому і їх теж суд обґрунтовано присудив до стягнення з відповідача. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, чого в даному випадку належним чином зроблено не було. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що належним чином документально підтверджені витрати на правову допомогу відповідача стороною позивача не спростовані, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц. Обґрунтованість же вказаних витрат була належним чином досліджена судом першої інстанції, який дав цьому відповідну правову оцінку, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов підстав для скасування рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року та додаткове рішення від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько