Провадження № 2/369/2990/20
РІШЕННЯ

Іменем України

13.05.2020 року

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Григор`єва А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Національний університет біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого підрозділу "Боярська лісова дослідна станція", про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування земельних ділянок із незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду за даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що розглянувши листи Національного аграрного університету від 26.09.2008 № 2122, НУБіП України від 02.07.2009 № 1801, погодження Боярської лісової дослідної станції від 02.07.2009, а також рішення вченої ради НАУ від 25.09.2008 № 3 щодо надання згоди на вилучення з постійного користування земельної ділянки площею 12 га в адміністративних межах Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району, Києво-Святошинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження від 09.02.2010 № 660, яким припинено право постійного користування частиною земельної ділянки площею 12 га ВП «Боярська лісова дослідна станція» в адміністративних межах Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району та віднесено її до земель запасу сільської ради. Зазначене розпорядження районної державної адміністрації прийнято з порушенням вимог закону, внаслідок чого воно є незаконним та має бути визнано недійсними.

Вказали, що ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин. Зокрема, до повноважень Кабінету Міністрів України (стаття 13 Земельного кодексу України), місцевих державних адміністрацій (стаття 17 Земельного кодексу України) належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом. Відповідно до ч.ч. 3, 4, 7 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу. Тому питання розпорядження землями лісогосподарського призначення (для ведення лісового господарства) не відноситься до компетенції Києво-Святошинської районної державної адміністрації, яка в силу наданих законом повноважень та в розумінні ст. 142 Земельного кодексу України не є власником земель державної власності лісогосподарського призначення.

Також Києво-Святошинською райдержадміністрацією припинено право користування земельною ділянкою площею 12 га за відсутності розробленої та погодженої в установленому законом порядку відповідної землевпорядної документації щодо визначення меж, місця розташування, прав на земельну ділянку, яка перебувала у складі земель площею 775,3 га відокремленого підрозділу НУБіП України «Боярська лісова дослідна станція» відповідно до державного акта на право постійного користування землею від 25.06.2003 серії ІІ-КВ № 002648. При цьому у разі затвердження такої документації вона і стала б підставою для внесення відомостей до земельно-облікових документів. Таким чином, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09.02.2010 № 660 прийнято з порушенням та суперечить ст.ст. 13, 19 Конституції України, ст.ст. 17, 79, 84, 116, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. 20 Закону України «Про землеустрій», розпорядженню Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками».

У подальшому розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 18.09.2012 № 2232 затверджено проект землеустрою та змінено цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у власності ОСОБА_2 , з особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва. У свою чергу ОСОБА_2 після зміни цільового призначення земельної ділянки площею 1,6 га з кадастровим номером :04:007:5006 здійснив її поділ на 8 земельних ділянок, та 28.09.2012 отримав державні акти серії ЯМ № 611351 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5007, серії НОМЕР_1 № 611352 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5008, серії НОМЕР_1 № 611353 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5009, серії НОМЕР_1 № 611354 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5010, серії НОМЕР_1 № 611355 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5011, серії НОМЕР_1 № 611356 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5012, серії НОМЕР_1 № 611357 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5013 та серії НОМЕР_1 № 611358 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5014.

Належні ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :04:007:5012, :04:007:5013 та :04:007:5014 на підставі договорів купівлі-продажу від 31.07.2012 відчужено на користь ОСОБА_3 . Вказали, що розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09.02.2010 № 660 суперечить вимогам закону, тому всі подальші розпорядження райдержадміністрації щодо відведення земельних ділянок у власність громадян за рахунок земель лісогосподарського призначення, зміну їх цільового призначення є протиправними та підлягають скасуванню.

Вказали, що докази про належність наданої ОСОБА_2 земельної ділянки саме до земель лісогосподарського призначення прокуратурі Київської області стало відомо лише у 2017 році під час системного аналізу інформацій, що надійшли у червні поточного року від Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект», ВП НУБіП України «Боярська лісова дослідна станція». Саме з того часу стало відомо про наявність порушення інтересів держави. Зважаючи на викладене, установлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсними вищезазначеного рішення сільської ради та укладеного в подальшому на його підставі договору оренди земельної ділянки пропущено з поважних причин.Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що у разі якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Окрім того, згідно правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 3-604гс16 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 у справі № 522/16570/15-ц право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна не застосовуються.

Просили суд визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; визнати недійсними розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації: від 09.02.2010 № 660 «Про припинення права постійного користування частиною земельної ділянки ВП «Боярська лісова дослідна станція» Національного університету біоресурсів і природокористування України та передачі її до земель запасу Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району», від 27.07.2012 № 1374 «Про передачу у власність громадянину України ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту» та від 18.09.2012 № 2232 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель призначених для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва ОСОБА_2 в адміністративних межах Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту»; визнати недійсними державні акти на право власності серії ЯМ № 611351 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5007, серії НОМЕР_1 № 611352 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5008, серії НОМЕР_1 № 611353 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5009, серії НОМЕР_1 № 611354 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5010, серії НОМЕР_1 № 611355 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5011, які 28.09.2012 видано ОСОБА_2 ; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння: ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5007, площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5008, площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5009, площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5010, площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5011; ОСОБА_3 земельні ділянки площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5012, площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5013, площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5014, загальною вартістю 153539,9 грн., розташовані в адміністративних межах Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні прокурор підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, на підставі державного акта на право постійного користування землею від 25 червня 2003 року серії НОМЕР_2 -КВ № 002648 у користуванні Боярської лісової дослідної станції Національного аграрного університету перебуває 775,3 га земель для ведення лісового господарства в межах Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Києво-Святошинська районна державна адміністрація 17 вересня 2008 року звернулася до Національного аграрного університету з листом № 07-30-4101 про надання згоди університетом та його відокремленим підрозділом Боярською лісовою дослідною станцією на припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 12 га в межах Хотівської сільської ради для реалізації перспективних та соціально-економічних проектів. За результатами його розгляду вченою радою Національного аграрного університету (протокол № 3 від 25.09.2008) надано згоду на вилучення зазначеної земельної ділянки з постійного користування Боярської ЛДС, про що листом від 26.09.2008 № 2122 повідомлено райдержадміністрацію.

У подальшому на звернення Києво-Святошинської райдержадміністрації НУБіП України направив лист від 02.07.2009 № 1801 про наявність прийнятого у 2008 році рішення щодо погодження вилучення з постійного користування Боярської лісової дослідної станції земельної ділянки площею 12 га в межах Хотівської сільської ради при умові дотримання вимог чинного законодавства.

На підставі вищевказаних рішень Києво-Святошинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження від 09 лютого 2010 року № 660, яким припинено право постійного користування частиною земельної ділянки площею 12 га ВП «Боярська лісова дослідна станція» в адміністративних межах Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району та віднесено її до земель запасу сільської ради.

Відповідно до ст. ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів.

За приписами ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Так, відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Главою 3 Земельного кодексу України визначено повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин.

Зокрема, до повноважень Кабінету Міністрів України (стаття 13 Земельного кодексу України), місцевих державних адміністрацій (стаття 17 Земельного кодексу України) належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом.

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 7 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що питання розпорядження землями лісогосподарського призначення (для ведення лісового господарства) не відноситься до компетенції Києво-Святошинської районної державної адміністрації, яка в силу наданих законом повноважень та в розумінні ст. 142 Земельного кодексу України не є власником земель державної власності лісогосподарського призначення.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ст. 151 Земельного кодексу України юридичні особи, зацікавлені у вилученні земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної чи комунальної власності, для суспільних потреб та у викупі земельних ділянок, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, для суспільних потреб та з мотивів суспільної необхідності, зобов`язані до початку проведення проектних робіт погодити з власниками землі, крім викупу земельних ділянок з підстав, що допускають можливість їх примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності, і землекористувачами, органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, місце розташування об`єкта, розмір земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об`єктів та умови проживання населення і охорону довкілля.

Отже, рішення про вилучення (припинення права) земельної ділянки за погодженням із землекористувачем має право приймати відповідний орган державної влади, який в силу вимог ст. ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Згідно з ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Таким чином, вилучення земельних лісових ділянок площею більше 1 га відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1030цс16, від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15, від 22.04.2015 у справі № 6-65цс15, від 21.01.2015 у справі № 6-224цс14, від 20.03.2013 у справі № 6-13цс13.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет, оскільки складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положення ст. ст. 113, 117 Конституції України, ст. ст. 1, 21, 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», ст. 13 Земельного кодексу України визначають, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює в межах своїх повноважень державне управління у сфері охорони та раціонального використання землі, видає обов`язкові для виконання акти постанови і розпорядження.

На виконання вказаних правових норм Кабінетом Міністрів України 10.04.2008 прийнято розпорядження № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі ділянки) Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері доручено зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

За статтями 45, 47, 58, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

З поданих позивачем доказів, а саме лист Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 19.06.2017 № 329 вбачається, що земельні ділянки право постійного користування відокремленого підрозділу НУБіП України «Боярська лісова дослідна станція» якими припинено розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09.02.2010 № 660, відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 1998 та 2007 років відносились до лісових ділянок Хотівського лісництва ВП НУБіП «Боярська лісова дослідна станція» і знаходились в кварталі 53.

Крім того, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09.02.2010 № 660 земельну ділянку припинено право постійного користування відокремленого підрозділу НУБіП України «Боярська лісова дослідна станція» за відсутності розробленої документації із землеустрою.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 18.09.2012 № 2232 затверджено проект землеустрою та змінено цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у власності ОСОБА_2 , з особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва.

ОСОБА_2 після зміни цільового призначення земельної ділянки площею 1,6 га з кадастровим номером :04:007:5006 здійснив її поділ на 8 земельних ділянок, у зв`язку з чим 28.09.2012 отримав державні акти серії НОМЕР_1 № 611351 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5007, серії НОМЕР_1 № 611352 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5008, серії НОМЕР_1 № 611353 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5009, серії НОМЕР_1 № 611354 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5010, серії НОМЕР_1 № 611355 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5011, серії НОМЕР_1 № 611356 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5012, серії НОМЕР_1 № 611357 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5013 та серії НОМЕР_1 № 611358 на земельну ділянку площею 0,2 га з кадастровим номером :04:007:5014.

Належні ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :04:007:5012, :04:007:5013 та :04:007:5014 на підставі договорів купівлі-продажу від 31.07.2012 відчужено на користь ОСОБА_3 . На підтвердження даних обставин позивач надав інформаційні довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

15.04.2020 року надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача , в якому позивач просив замінити неналежного відповідачі ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_4 .

Разом з цим, суд приходить до висновку про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

У разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 та від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц.

У зв`язку з наведеним вище, до позовних вимог позивача, як особи право якої порушене, позовна давність починається обчислюватися з моменту, коли він довідався або міг довідатися про порушення своїх прав, тільки якщо органи прокуратури не довідалися про це раніше.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Такий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 910/31767/15.

Моментом, коли Кабінет Міністрів Ураїни, могли довідатися про порушення своїх прав, є дата прийняття оскаржуваного розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09.02.2010 року та розпорядження від розпорядження Хотівської сільскої ради Києво-Святошинського району від 27.07.2012 та 18.09.2012 Так, позивач є уповноваженим органом держави на розпорядження землями промисловості, що перебувають у державній власності, та зобов`язаний знати про стан своїх майнових прав.

Отже, позивач в силу своїх функціональних прав та обов`язків, в тому числі щодо здійснення контролю за станом та порядком виділення земельних ділянок на відповідних територіях, міг та повинен був дізнатися про невідповідність спірного рішення вимогам законодавства з моменту винесення останього розпорядження (18.09.2012), з цього моменту в нього з`явилося право на позов. Тому перебіг позовної давності позивача почався 18 вересня 2012 року, а закінчився 19 вересня 2015 року. Протягом цього строку позивач свої позовні вимоги не заявляв, внаслідок чого його право на подання позову припинилося 19 вересня 2015 року.

Доводи прокурора в позовній заяві про поважність пропуску позовної давності не доводяться належними та допустимими доказами, зокрема щодо великого обсягу документів, наявності складнощів пов`язаних із штучними перешкодами перевірки законності передачі земель.

Крім того, в позовній заяві не обґрунтовано причини не здійснення дій щодо перевірки законності передачі земельних ділянок у власність протягом 2010-2015 років як прокуратурою так і органом в інтересах якого подано позов та органом, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Аналогічні висновки були неодноразово висловлені Великою Палатою Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 6 червня 2018 року в справі № 372/1387/13-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач (відповідний орган), а не прокурор. Такі ж висновки зроблено в постанові Верховного суду від 27 лютого 2019 року в справі № 910/23062/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 648/2419/13-ц.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Зважаючи на викладене, суд вважає обґрунтованими заяви відповідачів про необхідність застосування строків позовної давності щодо позовних вимог позивача та вбачає наявність підстав для застосування наслідків спливу трирічної позовної давності при зверненні до суду з позовом прокурора в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації у відповідності до положень статей 261, 267 ЦК України, та відмову у позові за наслідками спливу позовної давності за заявленими вимогами.

Щодо інших тверджень сторін, письмових доказів, суд зазначає, що вони, були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Відповідно до п. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст. ст. 116, 122 Земельного кодексу України, та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-82, 141, 158, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Національний університет біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого підрозділу "Боярська лісова дослідна станція", про визнання недійсними розпоряджень, державних актів та витребування земельних ділянок із незаконного володіння відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 травня 2020 року.

Суддя Н.С.Пінкевич