Провадження № 2/761/2383/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 червня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Ганущака А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні у заочному порядку в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житловим приміщенням, згідно з яким просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В позовній заяві вказує про те, що 07.12.2009 року позивач та ОСОБА_3 придбали в рівних частках квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрованим в реєстрі за № 3371. Після чого, 10.12.2009 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна зареєстровано право власності на квартиру за позивачем та ОСОБА_4 в рівних частках, що підтверджується реєстраційним посвідченням №0015543. Вказану квартиру придбали у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Зазначає, що 11.04.2019 року позивач за договором купівлі - продажу квартири придбав 1/2 частку квартири, яка належала ОСОБА_7 і після його смерті перейшла до його спадкоємців: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Договір купівлі - продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устиновою І.Є., зареєстровано в реєстрі № 646.

Так, позивач посилається на те, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.04.2019 року за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частку квартири на підставі Договору купівлі - продажу квартири від 11.04.2019 року. В результаті чого ОСОБА_1 являється єдиним власного зазначеної вище квартири.

Як зазначає позивач, що згодом, під час оформлення договору купівлі - продажу квартири у квітні 2019 року стало відомо позивачу, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 , який був власником даної квартири до 20.03.2008 року. В подальшому, відповідно до договору купівлі -продажу квартири від 20.03.2008 року ОСОБА_2 передав квартиру у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у яких позивач у 2009 року і придбав її спільно із ОСОБА_4 .

Зазначено, що пунктом 12 вказаного вище договору купівлі -продажу квартири від 20.03.2008 року було передбачено, що до 03.04.2008 року всі зареєстровані особи знімуться з реєстрації. Проте, ОСОБА_2 не знявся з реєстрації у встановлений договором термін та проживає у вказаній вище квартирі.

Крім того, 17.09.2019 року представник позивача звернулася до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичної особи ШРДА в м. Києві із заявою про зняття з реєстрації року ОСОБА_2 у зв`язку з втратою права користування житлом на підставі Договору купівлі-продажу від 20.03.2008 року. У знятті з реєстрації місця проживання представнику Позивача відмовлено 18.09.2019 року згідно з п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 року № 207. оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в даному випадку, є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Також, в позовній зазначає, що згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 17.03.2006 року № 10142 адреса будівлі, яка зазначена під літерою «Б» по АДРЕСА_3 відноситься до однієї будівлі. Адресу слід вважати АДРЕСА_3 .

Таким чином, позивач вважає, що оскільки ОСОБА_2 немає жодного відношення до ОСОБА_2 , вони не є родичами, членами сім`ї, між ними не було жодних договірних відносин чи позадоговірних, а ОСОБА_1 є єдиним власником даної квартири, тому вважає, що позов необхідно задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.10.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житловим приміщенням, - залишено без руху.

Ухвалою від 25.10.2019 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. При цьому від представника позивача, повноваження якої перевірені в судовому засіданні, надійшла заява в якій просила розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не заперечувала щодо заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив.

Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 07.12.2009 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та громадянином США - ОСОБА_1 , громадянином України - ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу у рівних частинах по 1/2 кожному квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6-), що підтверджується також, реєстраційним посвідченням № 0015543 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, згідно якого вбачається, що право власності вказаної квартири зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частинах (а.с.7).

Як вбачається із матеріалів справи, згідно договору купівлі - продажу квартири від 11.04.2019 року укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та громадянин США - ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 купив Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 163180683 вбачається, що право спільної часткової власності 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 11.04.2019 року (а.с.10).

Таким чином, позивач являється єдиним власником вказаної квартири.

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору купівлі -продажу квартири від 20.03.2008 року ОСОБА_2 дійсно передав квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.11). Разом із цим, пунктом 12 даного договору продавець - ОСОБА_2 гарантує, зокрема, що до 03.04.2008 року всі зареєстровані особи знімуться з реєстрації (а.с.11).

Натомість, в матеріалах справи міститься витяг №2997346 від 11.04.2019 року з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2 , де вказано, що станом на 11.04.2019 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт ( НОМЕР_2 ) занчиться зареєстрованим з 07.07.2005року (а.с.12).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, 17.09.2019 року представник позивача звернулася до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичної особи ШРДА в м. Києві із заявою про зняття з реєстрації року ОСОБА_2 у зв`язку з втратою права користування житлом на підставі Договору купівлі-продажу від 20.03.2008 року. Проте, 17.09.2019 рок у знятті з реєстрації місця проживання відмовлено 18.08.2019року згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 року № 207. оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в даному випадку, є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, або рішення територіального органу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про скасування посвідки на постійне проживання в Україні та дозволу на імміграцію (а.с. 13-14).

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст. 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Частиною першою статті 75 ЗУ «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

П. 1 ч. 1 ст. 77 вказаного вище Закону визначено, що підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт.

Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та п. 12 договору купівлі - продажу квартири від 20.03.2008 року, квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача.

Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 740 грн. 80 коп.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житловим приміщенням, - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , номер паспорту НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст складено 05.06.2020.

Суддя: