Провадження № 2/545/160/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2020 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

Головуючого судді Потетій А.Г.,

при секретарі Кудря А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава, в режимі конференцзв`язку з Московським районним судом м.Харкова, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Московського району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських справ та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Московського району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських справ та визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що сторони зареєстрували шлюб 22.12.2007 року у Московському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1501. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13.03.2019 року Московським районним судом м. Харкова шлюб розірвано, справа №643/17186/18 провадження №2/643/17186/19, позивачу повернуто дошлюбне прізвище ОСОБА_2 .

Відповідач у даній справі є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , проте останній раз він бачив сина 3 жовтня 2018 року . З боку позивача перешкод для спілкування не було.

З того часу відповідач життям сина зовсім не цікавиться, не дзвонить, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, медичний догляд та лікування.

Вказує, що відповідач протягом шлюбу зловживав спиртними напоями та постійно створював психологічний тиск на дитину, що виявлялося у безжалісній критиці, нетолерантних зауваженнях та відкритих приниженнях людської гідності дитини, як вдома так і в публічних місцях.

Внаслідок цього дитина отримувала постійні психологічні травми і відмовлялася залишатися з батьком наодинці.

Вище зазначені обставини свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, закріплених ч. ч. 1 - 3 ст. 150 СК України, та відповідно до ст. 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_3 у зв`язку з ухиленням від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та прохала його задовольнити надавши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Пояснивши, що він бажає спілкуватись сином але позивачка створює йому для цього перешкоди і він бажає забезпечувати дитину але не бажає , щоб за його кошти жила його колишня дружина та її повнолітній син від іншого шлюбу.

Від представника третьої особи - Служби у справах дітей Московського району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради до суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, та надали висновок щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 22.12.2007 року у Московському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1501. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13.03.2019 року Московським районним судом м. Харкова шлюб розірвано, справа №643/17186/18 провадження №2/643/17186/19, позивачу повернуто дошлюбне прізвище ОСОБА_2 .

Відповідач у даній справі є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно наданого висновку Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради від 18.03.2020 року № 217 щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради (далі за текстом - Департамент служб) розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із матір`ю, ОСОБА_1 , за місцем їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з актом обстеження умов проживання, родина мешкає у приватному будинку, яке складається з трьох кімнат, в наявності всі комунальні зручності, у дитини є окрема кімната, мається спальне місце, шафа для зберігання одягу, стіл для навчання, хлопчик забезпечений необхідними речами.

Згідно інформації Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №151 Харківської міської ради Харківської області від 05.02.2020, ОСОБА_3 навчається в закладі з 02.11.2015, є учнем 5-В класу. Піклуванням, вихованням та розвитком дитини займається виключно мати, ОСОБА_1 . Батько дитини, ОСОБА_2 , не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його навчанням, розвитком, досягненнями та станом здоров`я. Жодного разу не брав участі у батьківських зборах, контактів з класним керівником та вчителями школи не підтримує. Про сина до школи ні в письмовому вигляді, ні в усні формі не звертався.

Як повідомляє КНП «Міська дитяча поліклініка №12» Харківської міської ради, малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться під наглядом фахівців поліклініки з народження, перебуває на диспансерному обліку з приводу диспластичної кардіопатії. До 2017 року включно батьки разом піклувались про стан здоров`я сина. Листки непрацездатності по догляду за дитиною під час хвороби видавались на ім`я батька та матері дитини. На протязі двох останніх років дитину в поліклініку супроводжує лише мати, яка виконує всі рекомендації лікарів. Скарг на родину не має.

Мати дитини, ОСОБА_1 , працює в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 151 Харківської міської ради на посаді педагога-організатора.

Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надав письмові пояснення, що не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав, що він не займається його вихованням, раніше ображав його, виражався нецензурною лайкою, вживав алкогольні напої. Останній раз бачився з батьком ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час зустрічі між ними відбулась сварка, з того часу не спілкувались.

Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було двічі розглянуто на засіданнях Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради (далі - Комісія).

На першому засіданні Комісією було рекомендовано провести обстеження психоемоційного стану малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке не відбулось, оскільки ОСОБА_1 письмово написала відмову у проведенні обстеження у присутності батька дитини, ОСОБА_2 .

В матеріалах справи недостатньо інформації на підтвердження факту свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Враховуючи викладене вище, керуючись ст. ст. 19, 150, 155, 164 Сімейного кодексу України, рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 показав, що позивачка є його матір`ю. Зазначив, що відповідач проживав з ними з 2007 року. В подальшому в 2008 році мати зареєструвала шлюб з відповідачем. Вказав, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його навчанням, розвитком, досягненнями та станом здоров`я, утриманням сина не займається, після 03.10.2018 року жодного разу не зустрічався зі своїм сином.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачкою. За останні два роки жодного разу не бачила ОСОБА_2 за місцем проживання його сина, вказала , що до 2018 року вона бачила відповідача який прогулювався по вулиці з сином ОСОБА_7 і вона жодного разу не бачила, щоб відповідач погано ставився до сина і про такі факти їй нічого невідомо.

У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.

Згідно приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Отже, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав позивачкою не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав, при цьому вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини.

Також, при ухваленні даного рішення суд враховує висновок Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради від 18.03.2020 року № 217 щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначені висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією ВС в постанові від 13 березня 2019р. по справі № 631/2406/15-ц.

При цьому суд критично оцінює показання свідків, так як ОСОБА_5 є сином позивачки, а ОСОБА_6 є сусідкою позивачки та не повідомила жодного факту негативного ставлення з боку відповідача до свого сина ОСОБА_7 .

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 суд зазначає наступне.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно наданого висновку Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради від 18.03.2020 року № 217 щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради (далі за текстом - Департамент служб) встановив, що Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із матір`ю, ОСОБА_1 , за місцем їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з актом обстеження умов проживання, родина мешкає у приватному будинку, яке складається з трьох кімнат, в наявності всі комунальні зручності, у дитини є окрема кімната, мається спальне місце, шафа для зберігання одягу, стіл для навчання, хлопчик забезпечений необхідними речами.

Згідно інформації Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №151 Харківської міської ради Харківської області від 05.02.2020, ОСОБА_3 навчається в закладі з 02.11.2015, є учнем 5-В класу. Піклуванням, вихованням та розвитком дитини займається виключно мати, ОСОБА_1 . Батько дитини, ОСОБА_2 , не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його навчанням, розвитком, досягненнями та станом здоров`я. Жодного разу не брав участі у батьківських зборах, контактів з класним керівником та вчителями школи не підтримує. Про сина до школи ні в письмовому вигляді, ні в усні формі не звертався.

Як повідомляє КНП «Міська дитяча поліклініка №12» Харківської міської ради, малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться під наглядом фахівців поліклініки з народження, перебуває на диспансерному обліку з приводу диспластичної кардіопатії. До 2017 року включно батьки разом піклувались про стан здоров`я сина. Листки непрацездатності по догляду за дитиною під час хвороби видавались на ім`я батька та матері дитини. На протязі двох останніх років дитину в поліклініку супроводжує лише мати, яка виконує всі рекомендації лікарів. Скарг на родину не має.

Мати дитини, ОСОБА_1 , працює в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 151 Харківської міської ради на посаді педагога-організатора.

Відповідно до частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У пункті 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Таким чином, враховуючи зазначені вище норми законів, а також встановлені обставини по справі, з урахуванням висновку Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради від 18.03.2020 року № 217, а також вік дитини, її особисту прихильність до матері, суд вважає позов в частині визначення місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Та підлягають відмові в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Як убачається з копії дубліката квитанції №0.0..1 від 04.09.2019 року, позивачем сплачено судовий збір за подання позову до Московського районного суду м. Харкова.

В даному випадку судовий збір не сплачено за місцем розгляду справи, що виключає можливість його зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України за реквізитами Полтавського районного суду Полтавської області.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

З урахуванням викладеного судовий збір підлягає стягненню з позивача та відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись постановою пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав (із змінами), Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про судовий збір», ст. ст. 150, 157, 163-169, 180 СК України, ст. ст. 12,13, 30, 78-80, 141, 223, 258 - 268, 280-283, 284, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Відмовити в задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення. В разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 09 червня 2020 року.

Суддя: А.Г. Потетій