Провадження № 22-ц/4808/700/20
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Маслей А.М.,

з участю ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2020 року під головуванням судді Домбровської Г.В. у м. Івано-Франківськ

в с т а н о в и в:

ПАТ КБ «Приватбанк» (зараз АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 25.08.2011 року в розмірі 62 438,90 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 неналежно виконувалися умови укладеного між ним та банком кредитного договору, у зв`язку з чим станом на час звернення до суду утворилася заборгованість в розмірі 62 438,90 грн, яка складається з: 860,41 грн заборгованість за кредитом; 53329,02 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; 4800,00 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500,00 грн (фіксована частина) та 2949,47 грн (штраф, процентна складова).

Рішенням Івано-Франківського суду від 26 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним та прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт зазанчає, що ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Таким чином, апелянт вважає, що ОСОБА_1 приєднався до запропонованої банком пропозиції.

Відповідно до підписаної анкети-заяви, ОСОБА_1 погодився, що така анкета-заява разом з Умови та правила надання банківських послуг, тарифами Банку, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір про надання банківських послуг.

Оскільки ОСОБА_1 з Умовами та Правилами, Тарифами банку ознайомлений та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись.

Апелянт вказує на те, що ОСОБА_1 підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, тарифів на сайті Банку.

Отже, відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладення договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

ОСОБА_1 також було підписано довідку про умови кредитування. Тому, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Факт використання коштів ОСОБА_1 , підтверджується випискою по рахунку. Із виписки вбачається, що ОСОБА_1 , знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.

Внесені ОСОБА_1 кошти розподілялися на погашення відсотків та неустойки, однак цих коштів було недостаньо для погашення боргу.

Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.

ОСОБА_1 не оспорює наявності у нього заборгованості за тілом кредиту, тому позовні вимоги ним в цій частині визнані та не підлягають доказуванню.

Сторонами в довідці про умови кредитування погоджено всі істотні умови договору, у тому числі щодо сплати пені та штрафів.

Незастосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи призвели до ухвалення незаконного рішення. Тому кредитний договір укладений між сторонами є дійсним та підлягає виконанню.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення даного питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким яким позовні вимоги AT КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що не погоджується з апеляційною скаргою, вважаю її безпідставною, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві зазначає, що надана апелянтом копія анкети-заяви від 25.08.2011 належним чином не засвідчена. В поданій апелянтом копії анкети-заяви не зазначено, що вона відповідає оригіналу. Оскільки не містить ні підпису його представника чи іншої посадової особи, ні дати засвідчення її відповідності оригіналу. За таких обставин копія анкети-заяви не може вважатися належним доказом.

Апелянтом також була подана до апеляційного суду довідка про умови кредитування від 25.08.2011 і виписку з його особистого рахунку.

Апелянт під час розгляду справи у суді першої інстанції не посилався і до суду довідки не подавав, хоча така можливість була з урахуванням неодноразового відкладення судових засідань у зв`язку з витребуванням судом оригіналів документальних доказів укладення кредитного договору.

Доказів неможливості подання довідки про умови кредитування від 25.08.2011 до суду першої інстанції апелянт не надав, а тому ОСОБА_1 вважає, що вона не може братися судом до уваги під час розгляду апеляційної скарги.

ОСОБА_1 заначає, що не підписував довідку про умови кредитування від 25.08.2011р , в матеріалах справи відсутні будь-які письмові або усні заяви про визнання ним будь-якої заборгованості за кредитним договором, у тому числі і заборгованості за тілом кредиту.

Тому твердження апелянта про визнання позовних вимог в частині заборгованості за тілом кредиту і відсутності необхідності їх доказування в цій частині не підтверджується жодними доказами.

Також відсутні підстави вважати, що між ОСОБА_1 та банком була досягнута домовленість у письмовому вигляді щодо троку поверення кредиту.

Також ОСОБА_1 зазначає, апелянтом пропущено строк позовної давності і клопотання про його поновлення апелянтом не було подано.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який заперечив доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні зазначив, що позивачем не доведено факту існування кредитних зобов`язань відповідача перед банком, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що до такого висновку суд прийшов передчасно, без належного дослідження доказів у справі та з порушенням вимог матеріального і процесуального права, що призвело до постановлення помилкового рішення.

Судом встановлено, що нарахована заборгованість у ОСОБА_1 виникла перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 25.08.2011, який складається з Анкети-заяви, Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25.08.2011 року (а.с.7), копію Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.8), Витяг з Умов та Правил надання банківський послуг (а.с.9-32).

Згідно із наданим банком розрахунком у відповідача станом на час звернення до суду утворилася заборгованість в розмірі 62 438,90 грн, яка складається з: 860,41 грн заборгованість за кредитом; 53 329,02 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 800 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500,00 грн (фіксована частина) та 2 949,47 грн (штраф, процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість зі сплати процентів за корисстування кредитом, заборгованість за пенею та комісією, штрафів (фіксованої частини та процентної складової).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 серпня 2011 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Натомість, апелянтом на підтвердження позовних вимог додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» де зазначені базова відсоткова ставка за користування кредитом, порядок нарахування пені та розмір штрафів, однак такий витяг не підписаний відповідачем і відсутні дані про ознайомлення його з такими тарифами.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Наявність у матеріалах справи редакцій та положень Умов та Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

З тих же підстав не можна вважати складовою частиною кредитного договору витяг з Тарифів банку, оскільки вони також не містять підпису позичальника.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 04 вересня 2019 року за результатом розгляду справи № 753/509/16-ц.

Зазначені позовні вимоги не можуть бути задоволені через відсутність у анкеті-заяві від 25 серпня 2011 року такого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу, а витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ та витяг з Тарифів банку не вважаються складовою частиною спірного кредитного договору з вищенаведених підстав.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банком дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача частини неповернутого тіла кредиту у розмірі 860,40 грн з огляду на наступне.

За змістом частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті колегія суддів вважає, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав карту, видану АТ КБ «ПриватБанк» з наявними кредитними коштами та користувався ними. Доводи апелянта про те, що такий договір з банком ним не укладався спростовуються його ж письмовими поясненнями у відзиві та заяві про застосування позовної давності (а.с. 48-51, 114-115) з яких вбачається, що останній платіж за даним договором ним здійснено у квітні 2015 року, що вказує на укладення сторонами кредитного договору б/н від 25 серпня 2011 року та виникнення у відповідача певних грошових зобов`язань по поверненню наданих кредитних коштів за цим договором.

Апеляційний суд приходить до висновку, що постановлене судом першої інстанції судове рішення не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

З відповідача слід стягнути на користь позивача фактично отримані та не повернуті ним банку грошові кошти у розмірі 860,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з вищенаведених підстав.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог на користь позивача слід стягнути 26,50 грн понесених судових витрат на оплату судового збору до суду першої інстанції та 39,80 грн до суду апеляційної інстанції, а загалом 66,30 грн.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, 01001 вул. Грушевського 1Д, , МФО 305299) 860,40 грн (вісімсот шістдесят гривень 40 коп) заборгованості за кредитом від 25.08.2011 року станом на 31.05.2019 та понесені судові витрати загалом у розмірі 66,30 грн (шістдесят шість гривень 30 коп).

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк