Справа № 183/6489/17
№ 2/183/142/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Спіренкова Н.В., відділ реєстрації Новомосковської районної державної адміністрації, про:

-визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 252, та застосування наслідків недійсності правочину;

-визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 254, та застосування наслідків недійсності правочину;

-визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,067 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 256, та застосування наслідків недійсності правочину,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 , треті особи треті особи - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Спіренкова Н.В., відділ реєстрації Новомосковської районної державної адміністрації, в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 17.04.2019 року (т. 2 а.с. 23) просила:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 252;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 254, та застосування наслідків недійсності правочину;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,067 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 256;

-застосувати наслідки недійсності зазначених правочинів.

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонова Д.О. від 30 січня 2018 року відкрите загальне позовне провадження по справі /т. 1 а.с. 53/.

Ухвалою суду від 11 квітня 2018 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Спіренкову Н.В. надати суду належним чином засвідчені копії нотаріальних справ, на підставі яких посвідчувалися оскаржувані договори купівлі-продажу /т. 1, а.с.76-77/.

Позовні вимоги в останній редакції з посиланням на положення статей 233, 216 ЦК України обґрунтовані тим, що позивач є донькою ОСОБА_3 , 1935 року народження, який у 1989 році переїхав в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області. ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також дві земельні ділянки: площею 0,2500 га та площею 0,067 га, що розташовані за тією ж адресою, передані для будівництва житлового будинку та ведення особистого селянського господарства відповідно.

Позивач зазначає, що останні роки свого життя ОСОБА_3 мав очевидні ознаки психічного розладу, які впливали на усвідомлення ним реальності. Наприкінці життя у батька прогресував рак, який впливав на вже характерний психічний розлад, в зв`язку з чим він не довіряв лікарям, не звертався до лікарні, а примусове обстеження могло спричинити більш тяжкі наслідки для його здоров`я, тому позивач, як дочка, не зловживала цими обставинами, а навпаки, при кожній зустрічі з батьком згладжувала його недовіру, була терплячою до його образ, з повагою та розумінням ставилася до його поведінки.

В свою чергу, відповідач зловживаючи довірою ОСОБА_3 , розуміючи, що останній має явні психічні розлади, в останні дні життя батька вселилася до його будинку, запевнила хворого, що буде за ним доглядати, та скориставшись тяжкою обставиною - хворобою ОСОБА_3 , уклала з ним договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянко. ОСОБА_3 не мав іншого житла, тому укладаючи договори, втратив усе, що мав, не отримав ніяких коштів, і під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах уклав договори купівлі-продажу. Також позивач посилається на порушення приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу порядку вчинення нотаріальних дій, а саме нотаріус не впевнився, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти за проданий будинок, не впевнився в дієздатності особи, яка відчужувала будинок, у позивача є сумніви щодо підпису її батька у оскаржуваних договорах.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, позивач надала пояснення про те, що після смерті її матері у ОСОБА_3 почали проявлятися психічні розлади здоров`я, які полягали в тому, що у нього виникали необґрунтовані підозри до оточуючих його людей: рідних він підозрював в тому, що вони хотіли його отруїти, сусідів підозрював у тому, що вони можуть пошкодити та знищити сільськогосподарські рослини, воду та інше. Останні роки свого життя ОСОБА_3 пропонував різним людям стати його опікунами, які мали б захистити його від доньки, яка на його думку бажала його смерті. Взамін на таку опіку він пропонував їм свій будинок. Від її матеріальної підтримки він відмовлявся, як і відмовлявся приймати продукти харчування. Також ОСОБА_3 відмовлявся і від підтримки інших родичів, запевняючи всіх, що його хоче отруїти дочка. Такі відносини з батьком були триваючими, тому вона, знаючи його як сильну та впевнену в собі особистість, не наражала його на неприємності та не змушувала пройти обстеження, сподіваючись на те, що він змінить своє ставлення до неї. Однак, з травня 2017 року психічний стан здоров`я батька різко погіршився, його поведінка по відношенню до рідних стала більш агресивною, він почав погрожувати, правоохоронним органам та всім оточуючим говорив, що не має дочки. Причиною смерті батька став рак, який прогресував останні дні життя батька, що на думку позивача, погіршувало стан здоров`я ОСОБА_3 . Саме тяжка хвороба могла вплинути на погіршення психічного стану здоров`я. При цьому позивач наполягала на тому, що ОСОБА_2 скористалася таким становищем ОСОБА_3 , втерлася у його довіру через свою сестру, яка працювала поштаркою і знала, що ОСОБА_3 потребує опіки. Так, відповідач дійсно декілька разів допомагала батькові по господарству, а за декілька місяців до його смерті вселилася в будинок. Позивач наполягала на тому, що батько уклав договори не маючи наміру продавати будинок, оскільки у нього не було іншого житла, не отримував кошти від продажу будинку, тому договори купівлі-продажу укладені під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, відповідач надала суду показання про те, що дійсно проживала в с.Орлівщина Новомосковського району, не маючи там власного житла, разом з чоловіком вони винаймали житло, однак працювали все життя лише задля того, щоб придбати житло в с.Орлівщина. Так, відповідач не спростовувала ту обставину, що її сестра, працюючи листоношею, повідомила про те, що в АДРЕСА_1 а проживав ОСОБА_3 , який попросив останню знайти порядну жінку, яка б допомагала його по господарству. Сестра запропонувала їй поговорити з ОСОБА_3 , на що вона погодилася, і вони одразу знайшли спільну мову. ОСОБА_3 через деякий час висловив своє бажання продати їй свій будинок, однак просив продовжувати доглядати за ним. Між ОСОБА_3 та його дочкою не було тісних зв`язків протягом того часу, коли вона знаходилася поруч з ним. Між тим, маючи намір на продаж будинку, ОСОБА_3 самостійно приймав усі рішення щодо оформлення документів, самостійно пішов до нотаріуса, проконсультувався щодо обсягу документів, сам збирав усі папери. Перед посвідченням договору купівлі-продажу всі кошти вона у безготівковій формі перевела на розрахункові рахунки ОСОБА_3 . Продаж будинку і земельних ділянок був вчинений за ту суму, яка була визначена в експертних висновках (200000 грн.), оскільки на цьому наполягав ОСОБА_3 , говорячи, що така оцінка є законною. Таким чином, відповідач спростовувала ту обставину, що ОСОБА_3 страждав на психічні розлади, договір купівлі-продажу було вчинено на умовах, визначених у ньому, без будь-якого примусу.

Приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Спіренкова Н.В. в судове засідання не з`явилася, надала суду письмові пояснення (т.2 а.с. 51), у який зокрема зазначила, що навесні 2017 року до неї звернулася ОСОБА_2 з проханням надати контактний телефон для отримання консультації з приводу продажу будинку продавцем. Через деякий час до неї зателефонував чоловік, повідомив про свій намір продати будинок, а 06.06.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , звернулися до неї з проханням посвідчити договори купівлі-продажу, маючи на руках повний комплект документів, необхідних для відчуження нерухомості. Нотаріус зазначає, що ретельно вивчала подані ними документи, у нотаріальній конторі під час посвідчення договорів купівлі-продажу сторони перебували тривалий час, вона мала можливість спостерігати за поведінкою і продавця, і покупця, тому ОСОБА_3 справив враження абсолютно нормальної та дієздатної особи. При цьому ОСОБА_3 розповідав про свою трудову діяльність, звернув увагу на погані стосунки з дочкою, і навпаки позитивно характеризував ОСОБА_2 . Продавець та покупець вивчали проекти договорів, сторони самостійно ходили до банківської установи з метою безготівкового перерахування коштів за придбання будинку. Тож сумнівів у дієздатності продавця у нотаріуса не виникало, як і не виникало сумнівів у тому, що сторони розрахувалися між собою. Між тим, через деякий час після посвідчення цих правочинів на її телефон зателефонував чоловік, з яким у нотаріуса відбулася неприємна розмова, її звинуватили у некомпетентності при посвідченні договорів купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 , оскільки ці договори повинні укладатися зі згоди дочки ОСОБА_3 .

Представник відділу з державної реєстрації бізнесу та речових прав на нерухоме майно Новомосковської райдержадміністрації надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність (т.2 а.с. 52).

Зі сторони позивача в якості свідка ОСОБА_6 надала суду показання про те, що після смерті своєї дружини ОСОБА_3 почав проявляти агресію, він підозрював свою дочку в тому, що вона має намір його отруїти, викидав продукти харчування, які вона привозила. Одного разу вона була свідком того, як ОСОБА_3 пропонував придбати його будинок продавцю у магазині, а потім у будинку з`явилася ОСОБА_2 , яка у нього прибирала, остання переїхала в його будинок після смерті. Про продаж будинку свідкові нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_7 показав, що він періодично допомагав по господарству ОСОБА_3 , останній після смерті своєї дружини конфліктував з сусідами, висловлював побоювання, що його отруїть дочка чи зять.

Свідок ОСОБА_8 - чоловік позивача, надав суду показання про те, що після смерті дружини ОСОБА_3 , у них спочатку були добрі відносини, однак в подальшому ОСОБА_3 почав висловлювати побоювання про отруєння. Потім у них зовсім зіпсувалися стосунки, він нікого до себе не підпускав, ображав, конфліктував. Влітку 2017 року йому зателефонували знайомі та повідомили, що ОСОБА_3 готує будинок на продаж, і на той момент йому нічого не було відомо про хворобу ОСОБА_3 . Після смерті останнього вони не намагалися потрапити до будинку, однак просили відати їй особисті речі.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_9 надала суду показання про те, що вона деякий час возила молоко до ОСОБА_3 . Останнього свідок характеризує, як порядну людину, який в силу свого віку та стану потребував сторонньої допомоги. Свідок надала суду показання про те, що її сестра - позивач по справі влітку 2017 року брала у неї в борг 10000 грн. для придбання будинку у ОСОБА_3 , оскільки повної суми коштів у неї не було. Також свідок надала показання про те, що ОСОБА_2 похоронила ОСОБА_3 , організовувала поминальний обід за власний рахунок, встановила йому пам`ятник за власні кошти.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_10 надала суду показання про те, що працювала поштаркою в с.Орлівщина, знала ОСОБА_3 більше 10 років. ОСОБА_3 наймав людей для хатньої роботи, а коли вона ставила запитання про рідних, він говорив, що має прийомну доньку, однак вважав себе не потрібним, був впевнений, що вони хотіли від нього лише будинок. Одного разу він звернувся до нею з проханням знайти жінку для допомоги по господарству, і свідок запропонувала свою сестру - ОСОБА_2 . Через деякий час він дякував їй за сестру та говорив, що продасть їй будинок. Про продаж будинку свідкові було відомо ще влітку 2017 року. ОСОБА_2 похоронила ОСОБА_3 , до самої смерті він залишався проживати у цьому будинку.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється дочкою ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про його народження (а.с. 12).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Орлівщина Новомосковського району (а.с. 23), причиною його смерті стала злоякісне новоутворення передміхурової залози, про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть (а.с. 24).

На момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживав разом з власником будинку - ОСОБА_2 (а.с. 13).

06 червеня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 252 (т.1 а.с. 79-80). Згідно матеріалів справи житловий будинок належав продавцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 25.08.2010 року, продаж вчинено за 138500 грн.

Доводи позивача про неотримання коштів продавцем спростовуються платіжним дорученням про отримання ОСОБА_3 зазначених грошових коштів (а.с. 82).

06 червеня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2500 га, кадастровий номер 122328500:02:012:0286. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 254 (т.1 а.с. 130-131). Згідно матеріалів справи земельна ділянка належала продавцеві на підставі відповідного Державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с. 167), продаж вчинено за 46200 грн.

06 червеня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2500 га, кадастровий номер 122328500:02:012:0286. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 254 (т.1 а.с. 130-131). Згідно матеріалів справи земельна ділянка належала продавцеві на підставі відповідного Державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с. 167), продаж вчинено за 46200 грн.

Позивач та його представник протягом судового розгляду наполягали не декількох підставах недійсності зазначених вище правочинів: договори є фіктивними, договори купівлі-продажу укладені під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, договори укладені недієздатною особою.

Вирішуючи позов по суті, суд виходить з такого.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Так, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України (які позивач просив застосувати при подачі заяви про зміну підстав позову), правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У відповідності до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Як передбачено частинами 1, 3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсними можуть бути правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 229 - 233 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Згідно з розділом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 року «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справа № 507/1084/17 провадження № 61-35730св18).

Вирішуючи питання про визнання договорів купівлі-продажу правочинів недійсними з підстав зазначених позивачем, суд бере до уваги, що хвороба батька позивача, яка була виявлена лише під час розтину його трупу, дійсно може бути розцінена судом, як тяжка обставина.

Між тим, суду не доведено, що саме наявність хвороби спонукали ОСОБА_3 до укладення договорів купівлі-продажу, а метою укладення таких договорів було усунення або зменшення таких обставин.

Дослідженими у справі доказами не доведено, що умови на яких були укладені оспорювані договори були вкрай невигідними для ОСОБА_3 .

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 не отримав грошові кошти від продажу будинку, спростовуються матеріалами справи.

Також позивачами не доведено, що за відсутності тяжкої обставини - хвороби батька, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, оскільки до самої смерті ОСОБА_3 залишався проживати у будинку, навіть після його відчуження.

За вказаних обставин судом встановлено, що оспорювані договори купівлі-продажу не мають всіх необхідних ознак правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки, а ні хвороба батька позивача, а ні можливість втрати ним житла, не є тими тяжкими обставинами, що спонукали ОСОБА_3 укласти договори купівлі-продажу в розумінні ст. 233 ЦК України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження укладення договорів під впливом тяжкої обставини позивач не надала, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав.

Вирішуючи питання щодо вчинення правочинів недієздатною особою, суд виходить з наступних норм закону.

Принцип презумпції психічного здоров`я, відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» означає, що особа вважається психічно здоровою і здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними доки зворотне не буде доведено. Згідно з цим визначенням, кожна особа, яка досягла встановленого законом віку, апріорі вважається психічно здоровою і здатною до свідомих дій, тобто, у визначенні чинного законодавства, дієздатною.

Таким чином, початково психічне здоров`я особи не підлягає доведенню. Доводити необхідно наявність хворобливого психічного розладу і певний стан здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан відчужувача нерухомого майна в момент вчинення правлчинів, тобто чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними в цей момент. Висновок про тимчасову недієздатність сторони правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Суду не надано доказів того, що станом на 06 червня 2017 року ОСОБА_3 перебував на обліку у лікаря-психіатра, а так само не надано доказів визнання особи недієздатною чи обмеженою в дієздатності.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд відповідно до ст. 105 ЦПК України, неодноразово ставив питання щодо призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, однак таке клопотання позивач не заявила, мотивуючи відсутністю будь-якої медичної документації.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову про визнання правочинів недійсними, з цих підстав.

Вирішуючи позов з підстав недійсності правочинів, внаслідок їх фіктивності, як на тому наполягали позивач та її представник, надаючи пояснення по суті позову, та виступаючи в промовах у судових дебатах, суд керується наступними нормами закону.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 у справі №6-197цс14.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16.

Як роз`яснено у п.п. 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом; особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації.

Обґрунтовуючи свою заінтересованість у результатах оспорювання вказаних вище договорів купівлі-продажу, позивач посилалась на те, що вона являється дочкою ОСОБА_3 , однак за відсутності доказів про наявність спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , та за відсутності доказів про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 взагалі, ці доводи позивача не є для суду визначальним фактором заінтересованості особи в оспор енні правочинів.

За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об`єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов`язаних з сімейними відносинами, тощо.

З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суду не надано жодного доказу, які б свідчили про наявність підстав для визнання укладених правочинів недійсними, як і не надано доказів порушеного право позивача.

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст.. 141 ЦК України. Судові витрати, враховуючи відмову в задоволенні позову, стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Спіренкова Н.В., відділ реєстрації Новомосковської районної державної адміністрації про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку, земельних ділянок, застосування наслідків недійсності правочинів.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 224 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя О.В. Сорока.