Єдиний унікальний номер 234/4607/19
Номер провадження 22-ц/804/1856/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 червня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

при секретарі судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут справу що виникла з сімейних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04 березня 2020 року (головуючий у суді 1 інстанції Пікалова Н.М.), -

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 в якому просила позбавити останнього батьківських прав. Позов обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 батько сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, оскільки не бере участі у вихованні сина та з огляду на наявну заборгованість із сплати аліментів не забезпечує розвитку дитини.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 04 березня 2020 року задоволено позовні вимоги. Судом встановлено, що у діях відповідача вбачаються ознаки системного, свідомого, злісного ухилення батька від батьківських обов`язків, який самоусунувся від виховання та утримання дитини, його долею, життям та здоров`ям не цікавиться, не турбується про майбутнє сина, матеріальної допомоги та моральної підтримки не надає. Та суд першої інстанції враховуючи інтереси дитини позбавив ОСОБА_2 батьківських прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, він утримує сина ОСОБА_3 з моменту розірвання шлюбу з 2018 року та забезпечив його і позивача житлом.

Також заявник стверджував про те, що він регулярно сплачує аліменти на дитину, про що надав розрахунок заборгованості.

Інша вимога апеляційної скарги зводилась до того, що він бажає спілкуватись з сином та піклуватись про нього, однак через негативне ставлення до нього позивачки позбавлений цієї можливості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, пояснення позивача, за відсутності представника позивача клопотання якої про відкладення розгляду справи залишено без задоволення, пояснення відповідача, за відсутності третьої особи, повідомленої про час та місце судового розгляду належним чином, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

14 липня 2007 року укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , прізвище якої після укладення шлюбу ОСОБА_1 /копія свідоцтва про шлюб а.с.4/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народився ОСОБА_3 , батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /копія свідоцтва про народження а.с.3/.

04 листопада 2010 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /виписка із рішення Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області а.с.5/.

21 червня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 01 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття /заочне рішенням Краматорського міського суду Донецької області а.с.6/.

01 серпня 2017 року відкрите виконавче провадження на підставі заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 червня 2017 року/а.с.7/.

Станом на 28 лютого 2019 року заборгованість по аліментам у ОСОБА_2 складала 50 026,50грн /а.с.8/.

Згідно довідки Загальноосвітньої школи I-III ступенів № 25 батько учня ОСОБА_3 школу не відвідує, не приходить на батьківські збори, не цікавиться успішністю сина та не телефонує учителям /а.с.9/.

Психологічний стан дитини ОСОБА_3 відповідає нормі /висновок практичного психологу а.с.101-102/.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини у справі, вірно застосував норми матеріального права, проте зробив помилковий висновок.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керуючись статтями 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, вважав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини, та позбавлення батьківських прав щодо батька буде якнайбільше відповідати інтересам дитини.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України, пунктом 2 якої мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

За змістом наведеної норми ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини /стаття 166 СК України/.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 посилався на те, що позивач не надала доказів його умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Зазначав, що позивач намагається обґрунтувати свої вимоги тими обставинами, які не відповідають дійсності; відповідач посилаючись на судове рішення, зокрема, на рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина, які останній сплачує відповідно до наданої довідки /а.с.129/.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків; виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю; а наявність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України позивач не довела

Отже не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідача за рішенням суду аліментів на утримання дитини, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів також не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Також суд ухвалив рішення враховуючи думку дитини, яка недосягла чотирнадцятирічного віку, тобто була малолітньою на час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Позбавлення батьків прав на виховання дитини, захист її інтересів та інших прав, які їм надані до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, та вирішальним для результатів розгляду даної справи будуть обставини, що характеризують ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батька, чого в ході судового розгляду не підтверджено.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (параграф 57, 58).

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що були викладені в відзиві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов необґрунтованого та незаконного висновку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому підлягає скасуванню рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 768,40грн та з позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152,60грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 04 березня 2020 року скасувати.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 152(одна тисяча сто п`ятдесят дві),60гривен.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.

Судді: