ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/401/20 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 308000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Іванюта О.М.

і представника відповідачів виконавчого комітету Тернопільської міської ради та Тернопільської міської ради Яроша О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/16516/19 за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року, ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складений 07 лютого 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та відшкодувати моральну шкоду, -

В С Т А Н О В И В:

у липні 2019 року представник ОСОБА_1 адвокат Пацула Василь Олександрович звернувся в суд із позовом до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради про визнання протиправної відмови виконкому ТМР () в передачі у власність позивачу (паспорт №000370628, виданий 02 березня 2017 року, ідентифікаційний номер ) житлової кімнати АДРЕСА_1 , яка викладена у формі рішення виконкому №727 від 26 вересня 2018 року про затвердження протоколу №9 засідання міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків; зобов`язання виконкому ТМР передати у власність позивачу житлову кімнату АДРЕСА_1 ; стягнути з Тернопільської міської ради () моральну шкоду, спричинену її протиправною бездіяльністю та бездіяльністю її виконавчого органу в розмірі 91 000 (дев`яносто одна тисяча) гривень; стягнути з ТМР в користь позивачки сплачений нею судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 - адвокат Пацула В.О. зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року, визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1 . Вказаним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 в 2006 році, як працівник ВАТ Текстерно була поселена в житлове приміщення гуртожитку по АДРЕСА_2 , який знаходився на балансі товариства, та в подальшому, в 2008 році ОСОБА_1 уклала із ВАТ Текстерно договір найму ліжко-місця у кімнаті гуртожитку, де проживає по даний час. Починаючи з 2008 року відповідач систематично зловживає своїми правами та грубо порушує права позивача на житло, яке до цього часу не передано у власність ОСОБА_1 всупереч нормам законодавства та всупереч зазначеного рішенню суду. Так, відповідач, замість того, щоб у встановленому законодавством порядку дати згоду на реєстрацію ОСОБА_1 у гуртожитку (у період, коли реєстрацію місця проживання здійснювали органи ДМС) або самостійно зареєструвати її місця проживання у вказаному гуртожитку (після передачі функцій з реєстрації місця проживання Управлінню державної реєстрації при Тернопільській міській раді), незважаючи на неодноразові звернення як самої позивачки, так і адміністрації ВАТ Текстерно продовжував протиправну бездіяльність, чим спеціально створював перешкоди в отриманні необхідних документів для приватизації житла. До цього часу позивач змушена проживати в незадовільних житлово-побутових умовах, так як не може ризикувати вкладати свої кошти в ремонт орендованого житла, доля якого їй наперед не відома. Фактична відсутність житла впливає на її моральний стан, заважає останній влаштовувати особисте сімейне життя через невпевненість у завтрашньому дні. Позивач не має власного житла, про що неодноразово наголошувала. Позивач відчуває значні моральні страждання через усвідомлення її дискримінації в порівнянні з іншими особами, які вже використали своє право на приватизацію. Моральні страждання викликають усвідомлення ОСОБА_1 своєї вразливості і беззахисності перед державним органом в особі Тернопільської міської ради, яка на її думку, діє всупереч норм права і моралі, вишукуючи формальні підстави, відверто протидіє задоволенню потреби в житлі позивача, яке гарантоване їй Конституцією України (ст. 47), Житловим Кодексом України (ст. 1), Законом України Про реалізацію житлових прав мешканців гуртожитків та визнане судовим рішенням, що набрало законної сили. Позивач протягом семи років, (починаючи з 2011 року і до цього часу) безуспішно намагається реалізувати своє право на реєстрацію місця проживання, похідним від якого є цілий ряд інших прав, а також право на житло, яке беззаперечно є у позивача. Моральну шкоду позивачка визначила, виходячи із тривалості перенесених нею страждань та розчарувань протягом останніх 91 місяців та просить суд стягнути моральну шкоду з розрахунку по 1 000 грн. за кожен місяць обґрунтованих очікувань на справедливе та законне рішення про реєстрацію її проживання та передачу у власність кімнати в гуртожитку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та відшкодувати моральну шкоду задоволено частково.

Визнано протиправною відмову виконавчого комітету Тернопільської міської ради, викладену у рішенні виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 26 вересня 2018 року №722 в частині не надання дозволу ОСОБА_1 у приватизації займаного нею житлового приміщення, а саме: кімнати АДРЕСА_3 НОМЕР_1 .

Зобов`язано виконавчий комітет Тернопільської міської ради вчинити дії щодо передачі в порядку приватизації у власність ОСОБА_1 житлової кімнати № НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_2 .

Стягнуто із Тернопільської міської ради за рахунок бюджету м. Тернополя шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди, а також 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок сплаченого судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2020 року стягнуто із Тернопільської міської ради за рахунок бюджету м. Тернополя шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень на відшкодування витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі виконавчий комітет Тернопільської міської ради просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року у справі №607/16516/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог, а також стягнути судові витрати, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги виконавчий комітет ТМР зазначив, що рішенням виконавчого комітету ТМР №774 від 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в передачі в приватну власність жилого приміщення в гуртожитку у зв`язку із неподанням нею встановленого пакету документів, яке не оскаржувалося. Вказують, що органом приватизації в м. Тернополі є Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації. Згідно інформації БТІ позивач не зверталася до останніх з питанням приватизації кімнати АДРЕСА_3 НОМЕР_3 . Житлові чеки ОСОБА_1 на безоплатну приватизацію житла використанні. Позивач наділена правом на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року по справі №607/15122/17 шляхом звернення останньої до органу приватизації для приватизації займаної кімнати або на звернення в ЦНАП м. Тернополя на підставі Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків відповідно до Інформаційної картки Н-11.1-06 про передачу ОСОБА_1 займаного жилого приміщення. Судом першої інстанції не досліджувалось питання використання ОСОБА_1 права на безкоштовну приватизацію та залишок житлових чеків. Суд самостійно без належного на то обґрунтування змінив спосіб захисту прав позивачки. Зобов`язав виконавчий комітет ТМР вчинити дії щодо передачі в порядку приватизації у власність житлової кімнати, проте, приватизація житла прерогатива Міського бюро технічної інвентаризації. Позивач не вказала, якими діями Тернопільська міська рада порушила її права, а суд не встановив такі дії. ТМР жодного разу не розглядала заяв/звернень/клопотань ОСОБА_1 , а відтак не могла порушити, не визнати чи допустити оспорювати її права. В порушення процесуальних норм, позивачем не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями виконавчого комітету та наслідками, зазначеними позивачем у позові. Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 , у рішенні не обґрунтував необхідності виходу за межі позовних вимог.

У судовому засіданні представник відповідачів виконавчого комітету Тернопільської міської ради та Тернопільської міської ради Ярош О.П. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Пацула В.О. з`явився в судове засідання, однак під час виходу суду в нарадчу кімнату з приводу вирішення питання про відвід колегії суддів, самовільно залишив зал судового засідання.

Заслухавши пояснення представника відповідачів ОСОБА_2 , ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 2018 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1 . Так, зазначеним судовим рішенням було досліджено усі обставини виникнення зазначеного права у ОСОБА_1 , яким зокрема встановлено, правомірність (законність) її проживання у спірному приміщенні, а відсутність реєстрації (прописки) в даному гуртожитку, не може впливати на встановлене законом право позивача на приватизацію займаної нею кімнати. Тому суд вважав, що слід визнати протиправною відмову виконавчого комітету Тернопільської міської ради, викладену у рішенні виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 26 вересня 2018 року №722 в частині не надання дозволу ОСОБА_1 у приватизації займаного нею житлового приміщення, а саме кімнати АДРЕСА_1 . Також, суд вважав за необхідне зобов`язати виконавчий комітет Тернопільської міської ради вчинити дії щодо передачі в порядку приватизації у власність ОСОБА_1 житлової кімнати АДРЕСА_3 НОМЕР_2 в АДРЕСА_4 АДРЕСА_2 . При цьому, суд відкинув твердження представника відповідача про те, що позивач при подані заяви про приватизацію житла не надала усіх документів, зокрема у зв`язку відсутністю встановленого законом тривалого часу проживання в даній кімнаті гуртожитку, відсутністю документів передбачених п.2 інформаційної картки Н-11.1-06, а саме довідки про склад сім`ї громадянина, що мешкає у жилому приміщенні (кімнаті, кімнатах) у гуртожитку та займані ними приміщення з організації, яка обслуговує гуртожиток, яка встановлює порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні, оскільки право на приватизацію позивача спірного житлового приміщення, з урахуванням поданих нею документів та заяви 21 вересня 2017 року про надання у приватну власність спірного жилого приміщення, уже досліджувалось судом, а відсутність реєстрації (прописки) позивача в даному гуртожитку не може впливати на встановлене законом право позивача на приватизацію займаної нею кімнати.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що після ухвалення Тернопільським міськрайонним судом рішення від 29.01.2018 року, ОСОБА_1 зазнала моральних страждань через тривалий час неможливість реалізувати своє право на приватизацію житлового приміщення, протиправної відмови щодо цього, як наслідок неможливістю в подальшому володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Тому з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивач, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 гривень, яку слід стягнути із відповідача.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідаютьє обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відносини, пов`язані з реалізацією особою права на приватизацію житла регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР, Законом України від 19 червня 1992 року №2482-XII Про приватизацію державного житлового фонду, якими унормовано, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (частина третя статті 9 цього Кодексу та частина одинадцята статті 8 зазначеного Закону).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом №2482-XII.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону №2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України від 04 вересня 2008 року №500-VI Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків; далі Закон №500-VI), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону №500-VI, частина друга статті 2 Закону №2482-XII).

Крім цього, статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 129 Конституції України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання права на приватизацію кімнати у гуртожитку позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_4 , виданий 02 березня 2017 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1 (а.с. 33-35).

12 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до міського голови ОСОБА_3 про оформлення передачі в приватну власність жилого приміщення в гуртожитку, що займає на умовах найму. Як вбачається із доданого опису документів, які було додано до спірної заяви від 12.07.2018 року, зокрема заявником було надано: 1. Заяву. 2. Копія ордеру про надання жилої площі або копію договору найму жилої площі в гуртожитку. 3. Акт обстеження житлових умов з ЖЕКу. 4. Довідка про включення в списки для приватизації житла та невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду з ВАТ Державний ощадний банк України. 5. Довідки про наявність чи відсутність зареєстрованого права приватної власності на будинок (квартиру) по місту Тернополю на всіх членів сім`ї, включаючи неповнолітніх дітей з ТОВ Міське бюро технічної інвентаризації. 6. Довідки з місця роботи про працевлаштування. 7. Копії трудових книжок. 8. Копії паспортів громадянина України. 9. Копії реєстраційних номерів облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків. 10. Квитанція про оплату житлово-комунальних послуг по місцю реєстрації заявника за останній місяць поточного року, що засвідчує відсутність заборгованості. 11. Рішення суду (а.с. 36).

Рішенням виконавчого комітету ТМР №549 від 25 липня 2018 року (а.с. 40) було затверджено протокол №7 засідання міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків від 19 липня 2018 року, в якому вирішено перенести справу для додаткового вивчення про передачу у власність ОСОБА_1 займаного жилого приміщення, кімнати АДРЕСА_5 АДРЕСА_2 , для додаткового вивчення та доручено Управлінню правового забезпечення звернутись для надання роз`яснення щодо виконання рішення суду, у справі №607/15122/17 в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, а також те, що у поданих заявницею документах відсутні довідка про склад сім`ї та займані приміщення з ЖЕКу форми №3 (а.с. 41).

Рішенням виконавчого комітету ТМР №722 від 26 вересня 2018 року (а.с. 42) було затверджено протокол №9 засідання міської комісії із забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків від 20 вересня 2018 року, в якому вирішено: рекомендовано виконавчому комітету відмовити у передачі у власність займаного жилого приміщення у зв`язку з відсутністю ордера на вселення в дану кімнату гуртожитку, відсутністю реєстрації постійного місця проживання, відсутністю встановленого законом тривалого часу проживання, відсутністю документів передбачених п.2 інформаційної картки Н-11.1-06, а саме: довідки про склад сім`ї громадянина з організації, яка обслуговує гуртожиток, яка встановлює порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні, що не дає право здійснити приватизацію у відповідності до Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків (а.с. 43).

Отже, виконавчий комітет ТМР проігнорував рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 22018 року, яким визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_3 НОМЕР_1 і не звернув увагу на те, що в даному рішенні встановлено правомірність проживання ОСОБА_1 у вказаній кімнаті, а відсутність реєстрації (прописки) в даному гуртожитку, не може впливати на встановлене законом право позивача на приватизацію займаної нею кімнати.

Тому не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що позивач при подані заяви про приватизацію житла не надала усіх документів, зокрема у зв`язку відсутністю встановленого законом тривалого часу проживання в даній кімнаті гуртожитку, відсутністю документів передбачених п.2 інформаційної картки Н-11.1-06, а саме довідки про склад сім`ї громадянина, що мешкає у жилому приміщенні (кімнаті, кімнатах) у гуртожитку та займані ними приміщення з організації, яка обслуговує гуртожиток, яка встановлює порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні, оскільки право на приватизацію позивача спірного житлового приміщення, з урахуванням поданих нею документів та заяви 21 вересня 2017 року про надання у приватну власність спірного жилого приміщення, уже досліджувалось судом, а відсутність реєстрації (прописки) позивача в даному гуртожитку не може впливати на встановлене законом право позивача на приватизацію займаної нею кімнати.

Також не заслуговують на увагу доводи заявника, що позивач не зверталася в Міське бюро технічної інвентаризації, яке займається питаннями приватизації житла, оскільки засновником Міського бюро технічної інвентаризації є Тернопільська міська рада.

Щодо доводів апелянта з приводу моральної шкоди.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина процесу в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі Іммобільяре Саффі проти Італії, пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі Горнсбі проти Греції).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі ОСОБА_4 проти України вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивач тривалий час не може реалізувати своє право на приватизацію житлового приміщення, зазнала моральних страждань навіть після ухвалення судом рішення, тому колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Виконавчого комітету Тернопільської міської ради слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Тернопільської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, який може бути продовжений на строк дії карантину.

Повний текст судового рішення виготовлений 09 червня 2020 року.

Головуючий

Судді