Постанова

Іменем України

07 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 756/3895/15-ц

провадження № 61-6654св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року в складі судді Луценка О. М. та постанову Київського апеляційного суду

від 10 березня 2020 року в складі колегії суддів: Сушко Л. П., Гуля В. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними, застосування наслідків недійсності правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), назві якого змінено на ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримав споживчий кредит у розмірі 112 300 швейцарських франків для придбання квартири

АДРЕСА_1 , з кінцевою датою повернення кредиту до 10 лютого 2038 року.

Після придбання зазначеної квартири (15 лютого 2008 року) це майно було передане в іпотеку банку, що підтверджується відповідним договором іпотеки від 15 лютого 2008 року. Крім того, кредитні зобов`язання були забезпечені порукою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про що були укладені окремі договори поруки від 15 лютого 2008 року.

Укладаючи кредитний договір позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Працівники відповідача запропонували позивачу отримати кредит у швейцарських франках, оскільки за їх словами кредит саме у такій валюті є найдешевшим для обслуговування. Після отримання позивачем кредиту вартість швейцарського франку постійно змінювалась у бік збільшення. Стверджує, що працівники банку ввели позивача в оману. Для позивача така помилка має суттєве значення, оскільки вона впливає (а саме збільшує) на обов`язки за кредитним договором (позивач змушений сплачувати набагато більше ніж те, що було заплановано та розраховано під час отримання кредиту).

У той же час, уклавши кредитний договір, працівники банку повідомили позивача про те, що валюти у швейцарських франках у відповідача немає, тому позивач зможе отримати грошові кошти в іншій валюті - доларах США. Позивач був змушений підписати заяву про видачу готівки від 15 лютого

2008 року та отримав кредит у розмірі 99 961,30 дол. США.

До укладення кредитного договору відповідач не ознайомлював позивача з тарифами банку. Крім того, працівники банку змусили позивача підписати додаткову угоду до кредитного договору.

З 07 березня 2008 року до 10 лютого 2015 року позивач сплатив відповідачу за кредитним договором кошти, які у загальному розмірі перевищують суму кредиту.

На підставі викладеного ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати недійсним кредитний договір від 15 лютого 2008 року, укладений між ним і ВАТ «Універсал Банк»; визнати недійсним договір іпотеки від 15 лютого 2008 року, укладений між ним та ВАТ «Універсал Банк»; визнати недійсними договори поруки від 15 лютого 2008 року, укладені між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ; з метою застосування наслідків недійсності правочину, які передбачені частиною першою статті 216 ЦК України, визначити грошову суму, яка має бути повернута.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада

2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при підписанні (укладенні) кредитного договору та забезпечувальних правочинів всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, ці договори містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення. З матеріалів справи не вбачається підстав стверджувати про невідповідність умов спірних правочинів вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві, відповідно, відсутні підстави для визнання вказаних правочинів недійсними. Крім того, до 10 лютого 2015 року позивач виконував зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, заперечень до банку щодо умов кредитного договору не висловлював.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що, підписавши кредитний договір, позивач не пропонував будь-яких змін до нього, не зазначив заперечень чи доповнень. Відповідач під час укладання кредитного договору надав позивачу всю інформацію про умови кредитування відповідно до вимог законодавства.

В укладеному кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Позивач спірний договір підписав, виконував його тривалий час та заперечень не мав з приводу невідповідності його нормам законодавства, вимоги щодо недійсності правочинів подав лише після виникнення заборгованості по цим договорам, що свідчить про намагання позичальника уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, ухвалити нове судове рішення, яким визнати кредитний договір, договір іпотеки та договори поруки недійсними, застосувати наслідки недійсності правочину, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не повно дослідили зібрані

у справі докази, тому дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Кредитний договір укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки позивачу не надано у повному обсязі інформації щодо умов кредитування та умов договору. Позичальнику не було надано кошти у валюті кредитування - швейцарських франках, а видача 99 061,30 дол. США не відповідає умовам кредитного договору.

Крім того, умови кредитного договору містять протиріччя, зокрема щодо методу нарахування відсотків. При підписанні кредитного договору та додаткової угоди до нього сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору.

Під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування та вказав у договорі умови які є суперечливі. Разом з тим, додатковою угодою банк фактично сам змінив умови укладеного кредитного договору.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

01 липня 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк», назву якого змінено на ПАТ «Універсал Банк», 13 лютого 2008 року укладено договір банківського обслуговування фізичної особи.

Відповідно до заяви-підтвердження про відкриття поточного рахунку клієнту відкрито балансові рахунки та особові рахунки у різних валютах.

Пунктом 1.2 договору банківського обслуговування визначено, що клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами, що обліковуються на його рахунках на умовах, встановлених чинним законодавством України.

ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 15 лютого 2008 року уклали кредитний договір, відповідно до якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 112 300 швейцарських франків, а останній зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 9,95 % річних у порядку, на умовах та у строки, визначені цим договором. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно з умовами цього договору. Загальна сума кредиту дорівнює еквіваленту 514 810,38 грн.

Відповідно до пункту 1.1.1 кредитного договору за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується процентна ставка у розмірі 29,85 % річних.

Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору строк кредитування за цим договором становить період: з дати надання кредитором кредиту позичальнику до 10 лютого 2038 року.

У пункту 1.3 кредитного договору визначено цільове призначення кредиту - на придбання майна, а саме: двокімнатної квартири

АДРЕСА_1 .

Згідно із заявою на видачу готівки від 15 лютого 2008 року позивач отримав на рахунок № НОМЕР_1 кошти у розмірі 504 804,57 грн.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між

ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 15 лютого 2008 року укладено договір поруки, відповідно до якого остання зобов`язалася перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його кредитних зобов`язань.

Крім того, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між

ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 15 лютого 2008 року укладено договір поруки, відповідно до якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його кредитних зобов`язань.

Кредитні зобов`язання позичальника також були забезпечені порукою

ОСОБА_2 , про що між нею та ВАТ «Універсал Банк» укладено договір поруки.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , яку

і передав в іпотеку банку, про що між сторонами укладено договір іпотеки

від 15 лютого 2008 року.

Згідно з висновком експерта від 05 квітня 2016 року процентна ставка у розмірі 9,95 % річних відповідає ставці, зазначеній у кредитному договорі. На решту поставлених питань експертом надати відповідь не видається за можливе.

Додатковою угодою до кредитного договору, яка укладена між сторонами

10 липня 2014 року, було змінено відсоткову ставку в залежності від періоду (строку) користування кредитними коштами.

Суди також встановили, що позивач до 10 лютого 2015 року виконував зобов`язання за кредитним договором.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами першою та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судами правильно встановлено, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а відповідач надав йому всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Отже, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними положень кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач не надав доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Згідно з висновком експерта від 05 квітня 2016 року процентна ставка у розмірі 9,95 % річних відповідає ставці, зазначеній у кредитному договорі. На решту поставлених питань експертом надати відповідь не видається за можливе.

Розглядаючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги, що позивачу не надано у повному обсязі інформації щодо умов кредитування та умов договору, спростовуються встановленими судами і наведеними вище обставинами справи. На час укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. В укладеному кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позичальник не погоджувався на отримання кредитних коштів в будь-якій іншій валюті, ніж зазначено у кредитному договорі, оскільки він тривалий час виконував кредитні зобов`язання (з 15 лютого 2008 року до 10 лютого 2015 року), не висловлював жодних заперечень щодо валюти отриманих у кредит коштів, а до суду з цим позовом звернувся лише після прострочення сплати чергових платежів та виникнення кредитної заборгованості.

Доводи касаційної скарги, що при укладенні договору позивач не був попереджений про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, спростовуються дослідженими судами доказами, на підставі яких було встановлено, що відповідно до застережень, які містяться у кредитному договорі, позивач був письмово попереджений про ризики укладення кредитного договору в іншій валюті, ніж національна.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що додатковою угодою банк фактично сам змінив умови укладеного кредитного договору, оскільки вказана угода укладена за згодою сторін, позичальник ознайомився з умовами цієї угоди та підписав її, тобто погодився на умови цього правочину. Разом з тим, відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків місцевого суду та суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 листопада

2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 березня

2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький