Справа №265/7379/19
Провадження №2-о/265/28/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В., за участю секретаря Себко Г. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/7379/19 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлена особа: Луганський обласний ліцей з посиленою військо-фізичною підготовкою «Кадетський корпус імені Героїв молодої гвардії», -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в обґрунтування якої вказував наступне. Так заявник був зарахований 22 серпня 1994 року на навчання до Луганського військового ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою на підставі наказу начальника такого закладу № 72 від 22 серпня 1994 року. В подальшому наказом начальника ліцею щодо розподілу ліцеїстів випуску 1997 року у військово-навчальні заклади Міністерства оборони України від 21 липня 1997 року заявника було направлено для продовження навчання у Військовій інститут національної гвардії України. Зазначав, що він до 2014 року проходив службу у органах податкової міліції, в оперативному управлінні Головного управління Міндоходів у Луганській області. Однак через початок проведення антитерористичної операції на сході України він був вимушений виїхати за межи Луганської області, тому на даний час проходить службу в оперативному управлінні Головного управління ДФС у Донецькій області (податкова поліція). Відповідно до Розпорядження КМУ від 7 листопада 2014 року № 1085-р місто Луганськ віднесено до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та у зв`язку із чим він не має можливості звернутись до військового комісаріату м. Луганськ для отримання відомостей, що підтверджують факт початку його перебування на військовій службі у Збройних Силах України, починаючи з 22 серпня 1994 року. Через це він змушений звернутись до суду із заявою про встановлення такого факту. На підставі переліченого відповідно до уточнених вимог просив суд встановити факт початку перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на військовій службі в Збройних силах України, починаючи зі вступу до Луганського військового ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою, тобто з 22 серпня 1994 року.

До судового засідання ані заявник, ані його представник, який діє на підставі договору, не з`явились, надавши заяву з проханням провести розгляд справи за їх відсутності, задовольнивши заявлені вимоги.

Представник зацікавленої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, надавши суду заяву, де вказував, що Луганський обласний ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус імені героїв Молодої гвардії» не має у своєму розпорядженні документів на підтвердження навчання у ліцеї ОСОБА_1 через захоплення території, споруд та будівлі ліцею у м. Луганську представниками незаконних збройних формувань у серпні 2014 року, на підставі чого вся навчально-матеріальна база, документація в тому числі облікові та архівні документи, зокрема, книги обліку та видачі документів про освіту, були пограбовані та знищені. На теперішній час ліцей відновив роботу у м. Кремінна Луганської області у листопаді 2014 року.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 315 ЦПК у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналогічний правовий висновок був викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 761/16799/15-ц.
Суд також зазначає, що ст. 55 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вказано, що ч. 2 ст. 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 2 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп.
Також в рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч. 2 ст. 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
За змістом ст. 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за ст. 1, включають два аспекти: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 8 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129).
У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст. 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року № 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109).
При цьому в разі, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 8 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131).
Суд на підставі наведеного врахував, що за довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 2 червня 2018 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, який є зареєстрованим у АДРЕСА_1 , а фактично мешкає в АДРЕСА_2 .
Таким чином суд зауважує, що необхідність встановлення факту, що має юридичне значення, для заявника щодо підтвердження факту початку його військової служби в Збройних Силах України стало наслідком його вимушеного переселення з окупованих територій Луганської області, внаслідок чого підтверджуючи даний факт документи також залишились на тимчасово непідконтрольній території Луганської області.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що захист прав заявника у даному випадку можливий лише у судовому порядку.
Суд вказує, що від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав ОСОБА_1 . При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 12 квітня 2018 року по справі № 243/7029/17.
Суд розглядом справи встановив, що відповідно до атестату про повну загальну середню освіту (серія НОМЕР_1 ) з додатком до нього, виданого 20 червня 1997 року Луганським ліцеєм з посиленою військово-фізичною підготовкою Міністерства оборони України, вбачається, що ОСОБА_1 у 1997 року закінчив вказаний навчальний заклад.

Крім того з копії витягу з наказу Начальника Луганського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою № 72 від 22 серпня 1994 року ОСОБА_1 було зараховано на 1-й курс вказаного ліцею, як такого, що був відібраний комісією обласних військових комісаріатів.

Також з копії витягу з наказу Начальника Луганського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою № 52 від 21 червня 1997 року ОСОБА_1 було направлено для продовження навчання у військово-навчальному закладі Міністерства оборони України Військовому інституті національної гвардії України.

Факт закінчення заявником навчання у 1997 році в Луганському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою та у 2001 році у Військовому інституті внутрішніх справ, підтверджується військовим квитком ОСОБА_1 , виданого заявнику 4 липня 2006 року Ленінським РВК м. Луганська.
На підставі наведених доказів судом було встановлено факт навчання заявника у Луганському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою Міністерства оборони України у період з 22 серпня 1994 року по 20 червня 1997 року, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 перебував у оперативному управлінні Міністерства оборони України, тобто мав статус військово-навчального закладу.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на момент навчання заявника у Луганському військовому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою) початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Також на підставі п. 4 «Тимчасового положення про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами» (в редакції на момент початку навчання в військовому ліцеї заявника), затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93, початком перебування на військовій службі є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі виданому військовим комісаріатом - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

За ст. 5 Цивільного кодексу України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно із ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до практики тлумачення Конституційним судом України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (Рішення від 5 квітня 2001 року по справі № 1-16/2001 та Рішення від 2 липня 2002 року по справі № 1-8/2002) вбачається, що закони та інші нормативно-правові акти України не поширюються на правовідносини, які виникли і не закінчилися до набуття чинності таких законів та інших нормативно-правових актів.

Таким чином суд зазначає, що правовідносини щодо проходження заявником військової служби виникли 22 серпня 1994 року та не припинилися на день набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18 червня 1999 року, відповідно до якого втратила чинність норма, що містилася у ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», стосовно зарахування до військової служби навчання у військово-навчальних закладів (військових ліцеїв).

Отже, суд дійшов переконання, що початком військової служби заявника є день його зарахування до Луганського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою, що було встановлено судом.

На підставі наведеного вмотивування у судовому засіданні було підтверджено факт початку перебування ОСОБА_1 на військовій службі, починаючи з 22 серпня 1994 року, тобто з моменту його зарахування на навчання до Луганському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, через що уточнені вимоги заявника підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 257, 259, 263-265 ЦПК, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлена особа: Луганський обласний ліцей з посиленою військо-фізичною підготовкою «Кадетський корпус імені Героїв молодої гвардії», - задовольнити.

Встановити юридичний факт того, що початком перебування на військовій службі в Збройних Силах України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є 22 серпня 1994 року - день зарахування до Луганського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення було складено та підписано 27 травня 2020 року.

Суддя: