КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 754/8203/19
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/152/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Білич І.М.

суддів - Іванченко М.М., Лапчевська О.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Деснянського районного суду м. Києва Зотько Т.А.

у цивільній справі №754/8203/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

в с т а н о в и л а :

У червні 2019 року позивач звернувся з позовом про стягнення кредитної заборгованості та просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним картковим договором №б/н від 15.09.2016 року що складається із заборгованості: за тілом кредиту 15 785,37 гривни; заборгованість за простроченим тілом кредиту 8 192,19 гривень; пеня за прострочене зобов`язання 8875,03 гривни; пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму 100 гривень - 750 гривень: штраф ( фіксована частина) - 500 гривень; штраф ( процентна складова) -1680, 13 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 15.09.2016 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 18 500 гривень.

Згідно доводів позивача, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг у «Приватбанку», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку складає між сторонами договір, що підтверджується підписом відповідача у його заяві про видачу карткового кредиту.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач має станом на 14.04.2019 року заборгованість 35 782, 72 гривни, яку позивач просить суд стягнути, а також понесені судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" суму заборгованості в розмірі 15 785,37 гривень. Та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 гривни.

Не погодившись з рішенням, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставив питання про скасування указаного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом задовольнити в повному обсязі.

Згідно з рішенням Єдиного акціонера банку від 21 травня 2018 року №519 змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк" який є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк".

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, АТ «КБ «Приватбанк» надав суду копію Анкети-заяви від 15.09.2016 року про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», підписану сторонами, відповідно до змісту якої слідує, що між АТ «КБ «ПриватБанк» та заявником ОСОБА_1 укладено кредитний картковий договір, за яким позичальник отримав у банку платіжну картку із встановленням кредитного ліміту у розмірі 18 500 грн.

Судом першої інстанції об`єктивно встановлено, що в документах, які зазначені в анкеті-заяві, тобто, в «Умовах та Правилах надання банківських послуг у «Приватбанку», «Тарифах банку», «Пам`ятці клієнта банку», які визначають такі істотні умови договору, як розмір відсотків, штрафи, пеню, комісійні платежі, термін дії договору, а також строки платежів по кредиту (тіла кредиту та відсотків) - підпис позичальника відсутній.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на станом на 14 квітня 2019 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором перед банком в загальному розмірі 35 782, 72 гривни з яких: за тілом кредиту за тілом кредиту 15 785,37 гривни; заборгованість за простроченим тілом кредиту 8 192,19 гривень; пеня за прострочене зобов`язання 8875,03 гривни; пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму 100 гривень - 750 гривень: штраф ( фіксована частина) - 500 гривень; штраф ( процентна складова) -1680, 13 гривень.

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції враховував, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті. При цьому враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк ( термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи, що подана апеляційна скарга не містить у собі заперечень щодо рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, відмови у стягненні пені та комісії, штрафів, то судом апеляційної інстанції рішення в цій частині не переглядається, виходячи з положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів погодження сторонами істотних умов кредитного договору, зокрема, розміру процентної ставки за користування кредитом.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав суду копію анкети-заяви, підписану відповідачем, про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15 вересня 2016 року, витяг з умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанк», витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також розрахунок заборгованості.

У анкеті-заяві, яка підписана ОСОБА_1 не зазначена процентна ставка за користування кредитом, яку погодили сторони кредитного договору.

Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид зазначений у пам`ятці клієнта/ довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві.

Позивачем суду першої інстанції не була надана ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні інші докази, з яких можна встановити, яку саме картку було отримано відповідачем.

У наданому позивачем витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» зазначені декілька видів тарифів, які містять різні умови та відсоткові ставки за користування кредитним коштами ( а.с. 8).

Колегія суддів вважає, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють перевірити правильність такого розрахунку та визначити розмір заборгованості.

Крім того, з наданого позивачем суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися за базовою щомісячною ставкою 3,6% (43,20% річних). Однак, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що при укладенні договору сторонами було погоджено сплату відсотків в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості ( базова щомісячна відсоткова ставка 2,5%) - а.с.5, 6, 50.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника спростовують позицію позивача, що правомірності здійснення ним розрахунку заборгованості за процентами із застосуванням базової щомісячної ставки 3,6%.

Також матеріали справи не містять підтверджень того, що саме той витяг з Умов та правил, який доданий до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку», а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який є обов`язковим для застосування всіма судами.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції безпідставно застосував судову практику Великої Палати Верховного Суду ( справа № 342/180/17), оскільки в даній справі відповідач заперечень проти позову банку не подавав, розмір обчисленої позивачем заборгованості, в тому числі відсотків, не оспорював, факт укладення договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами, Тарифами не заперечував, на думку колегії суддів, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так якні позовна заява, ні додатки до неї не містять ( містили) даних про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов кредитного договору, зокрема в частині розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. Що в свою чергу, при отриманні відповідачем зазначених документів не створювало для останнього ( відповідача) обов`язку в установленому законом порядку оспорювати розміри та розрахунки наведені банком.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що кредит не може надаватися без сплати процентів за користування ним, а відтак відповідно до положень ст. 1048 ЦК України суд повинен був стягнути проценти, колегія суддів вважає безпідставними, так як судом першої інстанції встановлено, що сторони не погодили істотні умови кредитного договору, а відтак відсутні підстави для висновку, що між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що не стягнення коштів за порушення виконання зобов`язань не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави не спростовують висновків суду та не стосуються предмету доказування у даній справі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7, 367,368, 374, 375, 381-383, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття,оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: