Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 липня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Стегней К.В., за участю: позивача ОСОБА_1 , представника першого відповідача ОСОБА_2 та представника другого відповідача - Троцюк О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до першого відповідача - Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та другого відповідача - Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до першого відповідача - Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та другого відповідача - Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за яким просить суд:
-визнати нанесення моральної шкоди ОСОБА_1 внаслідок протиправних дій та бездіяльності Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатській області;
-стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 500000 (п`ятсот тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.
Перебуваючи в якості потерпілого з 13.03.2014 року у кримінальному провадженні № 0000495 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченими ч. 1 ст. 382 КК України та з 27.03.2014 року у кримінальному провадженні № 0000621, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченими ч. 1 ст. 366 КК України, позивач вимушений був багаторазово звертатися до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області (далі - Ужгородський ВП ГУНП), який здійснював досудове розслідування відповідних кримінальних проваджень, в намаганні спонукати службових осіб Ужгородського ГУНП до належного виконання обов`язків за призначенням.

Опинившись заручником правоохоронного органу, протиправні дії (бездіяльність) якого продовжуються невиправдано тривалий час, позивач примушений був звернутися до прокуратури та суду зі скаргами на дії (бездіяльність) слідчих Ужгородського ГУНП, в порядку ст. 303 КПК України - відносно організаційних аспектів діяльності та забезпечення ефективності роботи як загалом, так і у конкретному кримінальному провадженні, зокрема з метою недопущення протиправної поведінки з їх боку в подальшому.

Слідчими Ужгородського ГУНП області було винесено цілу низку незаконних процесуальних рішень, а саме:

-17.07.2014 року винесена постанова слідчого Ужгородського ГУНП про закриття кримінального провадження, яка скасована за його скаргою, постановою прокуратури м. Ужгород від 20.11.2015 року;

-30.06.2018 року винесена постанова слідчого Ужгородського ГУНП про закриття кримінального провадження, яка скасована за його скаргою ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2018 року № 308/10083/18;

-23.04.2019 року, за скаргою позивача, слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду постановлена ухвала за № 308/13455/15-к про визнання бездіяльності слідчого Ужгородського ГУНП у неналежному виконанні процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000495;

-11.12.2018 року, за скаргою позивача, винесена постанова слідчого Ужгородського ГУНП про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000495 від 13.03.2014 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 366 КК України, яка скасована ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 08.07.2019 року № 308/13455/15-к

-19.07.2019 року слідчий Ужгородського ГУНП, виніс постанову про відмову в задоволенні клопотання про ознайомлення мене з матеріалами відповідного кримінального провадження, яка 03 вересня 2019 року, за скаргою позивача, ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 03.09.2019 року зобов`язано слідчого ГУНП в Закарпатській області ознайомити його з матеріалами кримінального провадження.

Одночасно, позивач вимушений був протягом багатьох років відвідувати правоохоронну установу, а саме Ужгородський ГУНП, звертаючись до її керівництва, із заявами, скаргами, пропозиціями, в намаганні спонукати їх до належного виконання обов`язків за призначенням та прискорити хід проведення відповідного досудового розслідування, посилаючись на те, що дії (бездіяльність), Ужгородського ГУНП в Закарпатській області призводять до перебування його в якості потерпілого протягом більше п`яти років, чим погіршують його життєвий устрій, а тривале очікування правомірних наслідків негативно впливає на його стан здоров`я.

Моральна шкода, яку він зазнав від протиправної поведінки державного органу в особі Ужгородського ГУНП, та продовжує зазнавати, полягає в несприятливому впливі на особистість позивача, викликану нав`язливим відчуттям усвідомлення, що правоохоронний орган, в якості суб`єкта владних повноважень, спрямовує свою діяльність не на захист його прав та законних інтересів, а, навпаки, проти нього, громадянина України, людини з інвалідністю, створюючи своїми протиправними діями (бездіяльністю) перешкоди в досягненні ним бажаного результату та, взагалі, побудови правової держави в Україні.

Оскільки перебуваючи під впливом негативних відчуттів та втрати надії на справедливість, викликану суб`єктом владних повноважень, поза розумний сумнів свідчать про виникнення у позивача емоційних, психологічних і нервових зривів, що, як наслідок, призвело до каліцтва в результаті погіршення стану його здоров`я.

Про це свідчить набуття інвалідності другої групи внаслідок перебування його в стані, в якому почастішали ліквородимачні кризи, при яких зростає внутрішньочерепний тиск, і прогресують патологічні процеси, виникнення психічних змін, що примушує позивача, для бодай незначного покращення самопочуття до тривалого лікування в неврологічних відділах, різних медичних закладів, постійно перебувати під наглядом лікаря.

Одночасно, прямий вплив протиправної дії (бездіяльності) правоохоронних органів викликав у позивача постійне переслідування відчуттям, що він не в змозі відновити свій попередній стан, що порушує його життєвий устрій з усіма пов`язаними з цим негативними наслідками, а саме у душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

Про причинний зв`язок між неправомірними діями органу державної влади і заподіяною позивачеві шкоди позивач просить суд застосувати юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.

Оскільки практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Сума моральної шкоди в розмірі 500 тис. грн. обумовлена тим, що на теперішній час, неспроможність Ужгородського ГУНП захистити його конституційні права та їх протиправна поведінка по відношенню до нього та його намагань існувати в правовій державі, нанесла йому непоправну моральну шкоду.

Також, позивач позбавлений можливості задовольняти свої потреби та потреби своєї родини належним чином, одночасно примушений витрачати свій особистий час та додаткові кошти, пов`язанні з його зусиллями, спрямованими на з`ясування та виявлення випадків протиправної поведінки службових осіб Ужгородського ГУНП.

В розвиток, відповідного довготривалого проведення досудового розслідування у вищенаведених кримінальних провадженнях, позивач за відповідними обставинами через Ужгородський міськрайонний суд звертався до спеціаліста в галузі психологічного дослідження Київської незалежної судово-експертної установи, за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, 21, маючи на меті встановити розмір його моральних страждань, пов`язаних із тривалим перебуванням в статусі потерпілого від злочину та продовження перебувати в цьому статусі ще невизначений час, в грошовому еквіваленті.

За висновком спеціаліста в галузі психологічного дослідження, орієнтовний розмір грошової компенсації моральних страждань позивача становить 300 456 грн., виходячи із розрахунку 72 МПЗ, помножити на 4 173 грн. (мінімальна заробітна плата), що дорівнює 300 456 грн.(триста тисяч чотириста п`ятдесят шість) гривень.

З огляду на те, що спеціаліст в галузі психологічного дослідження зробив висновок моральних страждань щодо перебування позивача в якості потерпілого невиправдано тривалий час та враховуючи наслідки, які для нього і настали, позивач рахує, виходячи із засад розумності і справедливості, що слід стягнути на його користь суму коштів, заявлену у позові, а саме 500 000 грн.

За ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.01.2020 року було відкрито провадження у справі № 308/14425/19 у загальному порядку та призначено підготовче судове засідання.
За ухвалою від 19.02.2020 року судом було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 березня 2020 року о 14 год. 00 хв. та на 17 березня 2020 року о 10 год. 30 хв.
Проте розгляд справи 10 березня 2020 року о 14 год. 00 хв. не відбувся через перебування головуючого судді у черговій щорічній відпустці, а 17 березня 2020 року о 10 год. 30 хв. розгляд справи був відкладений на 06.04.2020 року на 14 год. 00 хв. через неприбуття на розгляд справи обох представників відповідачів та з урахуванням пандемічної ситуації у країні. У подальшому розгляд справи у судових засіданнях: 29.04.2020 року о 14 год. 00 хв., 21.05.2020 року о 14 год. 00 хв., 25.06.2020 року о 14 год. 00 хв., 16.07.2020 року о 15 год. 00 хв., судом неодноразово відкладався через неприбуття на розгляд справи всіх учасників її розгляду та за наявності їх клопотань, а також з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», яка передбачає певні обмеження у пересуванні, зібранні у одному місці осіб та з метою захисту населення (працівників суду, сторін) від інфекційних хвороб.
Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, у редакції, яка діяла у період з 02.04.2020 року по 17.07.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Перший відповідач - Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатській області подав суду відзив на позовну заяву від 03.02.2020 року № 43/106/01/11-20, за яким просить суд: відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне.
Підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно з позовною заявою позивача в сумі 500 000 гривень є ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Перший відповідач вважає, що ч. 1 ст. 1176 ЦК України, ч. 2 ст. 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди.
Крім того, враховуючи ст.ст. 1-2 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року - позивач ОСОБА_1 у кримінальній справі не є особою, відносно якої вчинялись дії або приймалось рішення органом дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду і яке дає право на відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000 грн.
Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області у неналежному виконанні процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000495 на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 23.04.2019 року (справа № 308/13455/15-к). Однак, вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.
Ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 23.04.2019 року свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає позивач.
Представник першого відповідача звернув увагу суду, що з даного приводу також існує правова позиція, зокрема постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 року у справі №641/2328/17.
Також позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Позивач подав суду відповідь на цей відзив, за яким наполягає на задоволенні свого позову з підстав, викладених у цій відповіді.

Другий відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України подав суду відзив на позов від 07.02.2020 року № 13.1-12-3-10/575, за яким просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1173-1174 ЦК України підставою деліктної цивільно-правової відповідальності Держави є наявність у діянні органу державної влади складу цивільного правопорушення, і включає: протиправність (незаконність) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади: наявність шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди і шкодою, що настала (п. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відсутність хоча б однієї складової цивільного правопорушення виключає відповідальність Держави у вигляді обов`язку відшкодувати шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.
Право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів, а тому факт неправомірності дій працівників правоохоронних органів на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема - відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди.
У позовній заяві правовою підставою відшкодування моральної шкоди Позивач посилається на ст.ст. 1173,1174 ЦК України, які передбачають відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади, натомість предмет позову зазначено - «визнання нанесення моральної шкоди внаслідок протиправних дій та бездіяльності Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатській області». Тобто, оскаржується бездіяльність органу досудового розслідування на стадії досудового розслідування щодо неефективності проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду регулюється ст. 1176 ЦК України, а не ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Крім того, позивачем не подано доказів, які підтверджують завдання йому будь-якої моральної шкоди. Сума позову визначена у позові без відповідного обґрунтування, не наведено жодного доказу перенесення будь-яких душевних страждань.

З приводу висновку спеціаліста в галузі психологічного дослідження, на який посилається Позивач, просить суд критично поставитись до даного висновку з огляду на те, що такий висновок фігурує у вищезазначеній цивільній справі № 308/7980/18, ознайомившись з яким виникли сумніви щодо його допустимості і належності, так як свідоцтво експерта ( ОСОБА_3 ), яка підписала його - недійсне, що підтверджується даними з реєстру атестованих експертів Міністерства юстиції України.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Натомість при встановленні 500000,00 грн. моральної шкоди, не обґрунтовано чому саме така сума, та не надано у підтвердження саме такого розміру моральної шкоди будь-яких доказів.

Позивач подав суду відповідь на цей відзив, за яким наполягає на задоволенні свого позову з підстав, викладених у цій відповіді.

У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні судом у повному обсязі з підстав, зазначених у вступному слові від 10.02.2020 року, яке було ним оголошене особисто.

Представник першого відповідача категорично заперечила проти позову та просила суд відмовити у його задоволенні повністю.

Представник другого відповідача категорично заперечила проти позову та просила суд відмовити у його задоволенні повністю.

У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання повного рішення суду було відкладено на строк не більш як десять днів через складність справи.

Заслухавши сторін та їх представників, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з наданих суду доказів, з Витягу з кримінального провадження № 0000495 у провадженні Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області із 13.03.2014 року перебуває кримінальне провадження № 0000495, внесене за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень із попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 382 КК України із наступною фабулою: 13.03.2014 року надійшов рапорт о/у СДСБЕЗ лейтенанта міліції Ваканич О.В. про те, що в ході розгляду матеріалів ЖЄО № 1766 від 11.03.2014 року було встановлено, що (дата нечитабельна) Великоберезнянським районним судом було винесено постанову, якою зобов`язано командування ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахувати ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1985 року по 01.08.1988 року у (слово нечитабельне) республіканській спецшколі інтернаті з поглибленим вивченням російської мови (слово нечитабельне) та посиленою військово фізичною підготовкою до загального строку військової служби та строку безперервної служби у Збройних Силах України. Дана постанова набула законну силу 30.12.11 року. Перевіркою встановлено, що командування ІНФОРМАЦІЯ_1 було належним чином ознайомлене із змістом вищевикладеної постанови, однак не було відреаговано на дану постанову, що виразилось у недоврахуванні заробітної плати ОСОБА_1 та не зарахуванні в строк вислуги років періоду навчання ОСОБА_1 у Львівській республіканській спецшколі інтернаті, що підтверджується матеріалами перевірки.».

Згідно з витягом з кримінального провадження № 0000621 у провадженні Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області із 28.03.2014 року перебуває кримінальне провадження № 0000621, внесене за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень із попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 366 КК України із наступною фабулою: «27.03.2014 року до Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області надійшли матеріали перевірки із Закарпатської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України по заяві ОСОБА_1 щодо неправомірних дій службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , по факту неналежного зарахування вислуги років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .».

В обґрунтування незаконності дій органу досудового розслідування - Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області, позивач надав наступні докази:

-постанову від 20.11.2015 року Прокуратури міста Ужгород у кримінальному провадженні № 0000495, за якою було постанову слідчого СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області Кудловської В.І. від 17.07.2014 року про закриття кримінального провадження № 0000495 від 13.03.2014 року за ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 366 КК України скасовано, як необґрунтовану;

- ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.04.2019 року у справі № 308/13455/15-к (повний текст судом був досліджений за Єдиним державним реєстром судових рішень), за якою було визнано бездіяльність слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області у неналежному виконанні процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000495 та зобов`язано слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області у кримінальному провадженні № 0000495, відомості про яке внесено до ЄРДР 13.03.2014 року за ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 366 КК України розглянути клопотання ОСОБА_1 про проведення слідчих дій від 10.10.2018 року та прийняти процесуальне рішення в передбачений ст. 220 КПК строк.

- Пропозиція (наполягання) ОСОБА_1 щодо неналежного керування діяльністю МВ ГУНП в Закарпатській області на ім`я начальника Ужгородського міського відділу ГУНП в Закарпатській області, вручена 24.07.2019 року.

-Запит ОСОБА_1 від 21.08.2017 року на правову інформацію з проханням повідомити про хід досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000621 на ім`я начальника слідчого відділення Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області (отриманий 21.08).
Лист Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 07.11.2018 року № К-138 на ім`я ОСОБА_1 із повідомленням, що хід досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000495 взято на контроль керівництва відділу поліції.

-Лист Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 21.11.2018 року № 26320/106/25/1-18 на ім`я ОСОБА_1 із повідомленням, що хід досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000495 взято на контроль керівництва відділу поліції.

-Лист Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 12.02.2019 року № 9416/106/25/1-2019 року на ім`я ОСОБА_1 із повідомленням, що ОСОБА_1 у період із 10.10.2018 року по 24.07.2019 року перебував на прийомі у посадових осіб цього органу 15 разів.

-Постанову Прокуратури Закарпатської області від 07.11.2019 року про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, а саме слідчому управлінню ГУНП в Закарпатській області у кримінальному провадженні № 0000495.

-Лист Прокуратури Закарпатської області від 05.12.2019 року № 04/2/5-760-15 (1140)вих.19 на ім`я ОСОБА_1 про надання процесуальним прокурором слідчому письмових вказівок, спрямованих на всебічне, повне та неупереджене дослідження обставин кримінального правопорушення та закінчення досудового розслідування у найкоротші строки у кримінальному провадженні № 0000495.

- Лист Прокуратури Закарпатської області від 08.11.2019 року № 04/2/2-760-15 (2409) на ім`я ОСОБА_1 із повідомленням про хід досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000495.

Позивач також надав суду посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 14.03.2018 року на підтвердження того факту, що він є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Крім того, позивач надав суду довідку до акту огляду медико соціальною експертною комісією АВ № 0935023, про присвоєння йому 2 групи інвалідності через травму, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби.

В обґрунтування заподіяної йому моральної шкоди позивач надав суду висновок Київської незалежної судово-експертної установи № 2832 судово психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 308/7980/18, складений 09 липня 2019 року, за висновком якого:

1.Ситуація, що досліджується у цивільній справі № 308/7980/18 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Закарпатської області, держави України в особі Державної казначейської служби України та ситуація у рамках кримінального провадження, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2014 року за № 0000495 та в якому ОСОБА_1 набув статусу потерпілого, є для ОСОБА_1 пролонгованою у часі психотравмуючою ситуацією психотравмуючими обставинами життя.

2.Внаслідок указаної пролонгованої у часі психотравмуючої ситуації ОСОБА_1 завдано страждань (моральної шкоди), тобто вказана пролонгована у часі психотравмуюча ситуація викликала та стала отримувати у позивача ОСОБА_1 високо диференційовані психологічно складні інтенсивні переживання морально етичного змісту та психологічно руйнівного характеру, які досягли рівня психалгії (душевного болю) з потенційно дезадаптивним психологічним станом, здатним дестабілізувати його соціальну активність, що уражає особистість (тобто спричиняє моральну шкоду).

3. Відповідь на запитання, в чому саме полягають моральні страждання в юридично визначених обставинах (ситуація у рамках кримінального провадження, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2014 року за № 0000495 та в якому ОСОБА_1 набув статусу потерпілого) міститься у підсумковій частині дослідження через об`ємність опису визначених у дослідженні особливостей психотравмуючого змісту моральних страждань, якими є багаторівневий комплекс почуттів та емоційних станів позивача ОСОБА_1 , насичених його психологічно руйнівними переживаннями, що виникли під впливом деструктивних (психотравмуючих) подій та глибоко зачіпають його провідні особистісні морально - етичні цінності, порушують відчуття благополуччя, самочуття, змінюють діяльність тощо.

5.Можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) може становити 72 МЗП.

Зазначений висновок був складений 09 липня 2019 року експертом, кандидатом психологічних наук, старшим науковим співробітником ОСОБА_3 .

Як вбачається з Реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України у картці атестованого судового експерта Алікіної Наталії Вікторівни міститься позначка «СВІДОЦТВО НЕДІЙСНЕ», з картки також вбачається, що останній раз дію свідоцтва експерта № 27-11 було продовжено до 29.05.2018 року, за яким вона мала право на проведення психологічної експертизи та психологічних досліджень.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 6, 7 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Як зазначено у ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З урахуванням викладених вище норм, суд дійшов висновку, що висновок Київської незалежної судово-експертної установи № 2832 судово психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 308/7980/18, складений 09 липня 2019 року, слід відхилити, оскільки він складений у порушення вимог ст. 102 ЦПК України, особою яка не є судовим експертом у розумінні Закону України «Про судову експертизу», оскільки не має свідоцтва експерта, не внесена до Реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, і, відповідно, вона не мала право на проведення психологічної експертизи та психологічних досліджень та складання висновку експерта.

Слід також зазначити, що судова експертиза у цій справі судом взагалі не призначалася, експерт не попереджався про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, тому суд не може оцінювати цей доказ, отриманий у іншій справі як належний та допустимий у розумінні ст. 89 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Слід зазначити, що позивачем не надано суду копії заяви, поданої органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000495 від 13.03.2014 року, а також у кримінальному провадженні № 0000621 від 28.03.2014 року, про залучення його до провадження як потерпілого. При цьому, як вбачається з Витягів з ЄРДР у цих кримінальних провадженнях він не є заявником, оскільки відомості внесені за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень.

В судовому засіданні представник першого відповідача заперечила факт, що позивач ОСОБА_1 є потерпілим у цих кримінальних провадженнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відтак, суд вважає що позивач не довів належними та допустимими доказами, той факт, що він є потерпілим у кримінальному провадженні № 0000495 від 13.03.2014 року, а також у кримінальному провадженні № 0000621 від 28.03.2014 року.

Представником другого відповідача також надані суду докази, а саме:

-Ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.07.2019 року у справі № 308/13455/15-к (повний текст судом був досліджений за Єдиним державним реєстром судових рішень), за якою було відкрите провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Буракової Ю.А. від 11.12.2018 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 10.10.2018 року про проведення слідчих дій (у кримінальному провадженні № 0000495 від 13.03.2014 року);

-Ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.07.2019 року у справі № 308/13455/15-к (повний текст судом був досліджений за Єдиним державним реєстром судових рішень), за якою було вищезазначену скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Буракової Ю.А. від 11.12.2018 року про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000495 від 13.03.2014 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 366 КК України.

-Ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.04.2019 року у справі № 308/13455/15-к (повний текст судом був досліджений за Єдиним державним реєстром судових рішень), за якою було визнано бездіяльність слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області у неналежному виконанні процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000495. Зобов`язано слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області у кримінальному провадженні № 0000495, відомості про яке внесено до ЄРДР 13.03.2014 року за ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 366 КК України розглянути клопотання ОСОБА_1 про проведення слідчих дій від 10.10.2018 року та прийняти процесуальне рішення в передбачений ст. 220 КПК строк.

Оскільки факт, що позивач ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні № 0000495 від 13.03.2014 року, а також у кримінальному провадженні № 0000621 від 28.03.2014 року, є недоведеним, відповідно суд не може прийняти до уваги всі вище перелічені докази, надані позивачем та відповідачами на підтвердження бездіяльності органу досудового розслідування.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з держави матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не завершили розслідування у кримінальному провадженні щодо зарахування стажу та нарахування заробітної плати позивачу, чим, як вважає позивач, завдали йому моральної шкоди.

Як зазначив Верховний Суд у п. 43, 44 постанови від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Як зазначено у ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак позивачем був правильно визначений склад учасників у цій справі.

В обґрунтування позову позивач посилається на статті 3, 19, 56 Конституції України, статті 1167, 1173 та 1174 ЦК України.

Стаття 3 Конституції України передбачає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Частина 1 статті 1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частина 6 статті 1176 ЦК України також передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю органу досудового розслідування, вважаючи незаконними процесуальні рішення слідчого та його бездіяльність з огляду на їх скасування слідчим суддею та його неодноразові звернення.

Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Така бездіяльність, на яку посилається позивач, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та у подальшому у підготовчому судовому засіданні в суді, тобто є дієвий механізм реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 641/2328/17 реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.04.2019 року у справі № 308/13455/15-к про розгляд скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого та інші ухвали слідчого судді свідчать про реалізацію ОСОБА_1 передбаченого КПК України права на оскарження бездіяльності слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає позивач.

Слід зазначити, що у постанові від 11.04.2018 року у справі № 554/741/16-ц, на яку посилається позивач в обґрунтування позову, Верховний Суд обговорював залучення до участі у справі як співвідповідача Державної казначейської служби України, а не Державної казначейської служби України у Полтавській області, оскільки остання не є юридичною особою та не може бути відповідачем у цій справі, що і було основною підставою для скасування рішень попередніх інстанцій та направлення справи на новий судовий розгляд.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 638/8636/17-ц за змістом ст.23 ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст.1174 ЦК потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу держвлади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування в розумінні стст.1167, 1174 ЦК.

При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Суд звертає увагу позивача також на той факт, що у відповідності до пункту 10 частини першої статті 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Частина перша статті 128 цього Кодексу передбачає, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що він є потерпілим у кримінальному провадженні № 0000495 від 13.03.2014 року, а також у кримінальному провадженні № 0000621 від 28.03.2014 року, не доведено факт бездіяльності слідчого у цих кримінальних провадженнях, оскільки винесення ухвал слідчим суддею не є безумовним доказом неправомірності бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає позивач, а є дієвим механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Позивачем також не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди саме державою, яка забезпечила наявність дієвого механізму контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування, яким позивач користується не в повній мірі, оскільки він намагається реалізувати свої права у спосіб, який не визначений КПК України, шляхом особистих відвідувань керівництва державної установи та поза процесуального листування із ними.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст. 81 ЦПК є його процесуальним обов`язком.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру й, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову позивача, тому слід відмовити повністю у його задоволенні.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 8, 9, 10, 12, 13, 17, 76-89, 258 - 261, 265, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до першого відповідача - Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та другого відповідача - Держави Україна в особі Державного казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 03.08.2020 року.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду Н.В. Дергачова