Справа № 727/6758/19
Провадження № 2/727/28/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді: Кодрян Л.І.

за участю секретаря Кицинюка С.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_5

перекладача Шевченко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в порядку регресу, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання правочину недійсним в частині, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в порядку регресу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 03 червня 2013 року ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_7 та передала йому та відповідачу ОСОБА_3 кошти у сумі 4000 доларів США для ведення спільного бізнесу, що підтверджується письмовою розпискою від 03.06.2013 року.

Вказані кошти ОСОБА_5 зобов`язалася повернути до 02.07.2013 року з виплатою 3% в місяць, а в разі повернення раніше ніж 02 липня 2013 року, з виплатою 4% в місяць.

Позивач зазначив, що на виконання солідарного зобов`язання ним 22.06.2016 року було повернуто ОСОБА_5 4000 доларів США основного боргу та 4320 доларів США відсотків, а всього 8320 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на день подання позову становить 219065 грн. 60 коп. Кошти передано ОСОБА_5 у присутності двох свідків.

ОСОБА_5 на підтвердження виконання перед нею грошових зобов`язань повернула йому боргову розписку від 03.06.2013 року.

Також, позивач вказує на те, що він неодноразово усно звертався до відповідача та ним 03.06.2019 року було направлено письмову вимогу ОСОБА_3 про повернення 1/2 частки від виконаного солідарного зобов`язання, однак кошти відповідач йому не повернув. Письмову вимогу ОСОБА_3 вручено 05 червня 2019 року, проте станом на 20 червня 2019 року відповіді від відповідача він не отримав.

Вважає, що на підставі ст.544 ЦК України у нього виникло право зворотної вимоги до солідарного боржника ОСОБА_3 .

Посилаючись на норми чинного законодавства просив стягнути в порядку регресу з відповідача на його користь 1/2 частки від виконаного зобов`язання в розмірі 4160 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на день подання позову становить 109532 грн. 80 коп. та стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми - 9858 грн. 00 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 червня 2019 року відкрито провадження у даній справі.

Відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_7 , про визнання правочину недійсним в частині та відзив на позов.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 посилається на те, що 03.06.2013 року договору позики на суму 4000 доларів США із ОСОБА_7 він не укладав, розписки від 03.06.2013 року не підписував та грошові кошти не отримував. Таким чином, жодних договірних відносин за договором позики від 03.06.2013 року між ним та ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 не виникло, він не є стороною договору.

Окрім того, вважає, що між ним та ОСОБА_5 не виникло будь-яких договірних відносин за договором позики від 03.06.2013 року. Так, будь-яких коштів від неї він не отримував, розписки про отримання грошових коштів не писав та не підписував. З тексту вказаної розписки слідує, що позикодавцем є ОСОБА_9 , а позичальником є ОСОБА_5 , яка взяла в позику у ОСОБА_10 кошти в сумі 4000 дол.США строком на 30 днів з 30.06.2013 р. по 02.07.2013 р., передавши в заставу належний їй кредитний мікроавтобус «Мерседес Бенц», спринтер, 2003 року випуску.

Вказує на те, що розписка від 03.06.2013 року не є документом, який посвідчує факт передання ОСОБА_8 йому грошових коштів, а також не є документом, який є підставою виникнення солідарного зобов`язання двох солідарних боржників - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перед позичальником ОСОБА_8 та перед ОСОБА_5 щодо повернення їй основного боргу у сумі 4000 доларів США та 4320 доларів США відсотків. Розписка від 03.06.2013 року не містить умови про те, що зобов`язання є солідарним, а так само не містить обов`язку ОСОБА_3 повернути грошові кошти будь-якій іншій особі, зокрема, ОСОБА_5 . Тому твердження ОСОБА_1 про те, що ним виконано солідарне зобов`язання перед ОСОБА_5 є таким, що не відповідає умовам договору позики від 03.06.2013 року, а отже вимога до нього про стягнення заборгованості в порядку регресу є безпідставною та необґрунтованою.

Також зазначив, що він є громадянином Ізраїлю та не володіє російською мовою. Текст розписки від 03.06.2013 року йому ніхто не перекладав, а тому він йому не відомий. Увесь текст розписки виконано від руки однією особою, якою і було зазначено його прізвище та ініціали, що свідчить про сумнівність достовірності такого документу.

Вважає, що договір позики від 03.06.2013 року (розписка) в частині позичальника ОСОБА_3 є недійсним з моменту його укладення. Зобов`язання у порядку регресу має похідний від основного зобов`язання характер, а тому, у випадку недійсності основного зобов`язання, підстави для пред`явлення зворотної вимоги відсутні.

Просив визнати недійсним договір позики від 03.06.2013 року у формі розписки, в частині позичальника ОСОБА_3 .

У поданому до суду відзиві відповідач первісний позов не визнав з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві.

Представником позивача ОСОБА_1 та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подано відповідь на відзив та відзив на зустрічний позов. У відповіді на відзив та відзиві представник позивача зазначила, що відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові про стягнення боргу. ОСОБА_3 підписав розписку від 03.06.2013 року, що є доказом укладення ним договору позики. Договірні відносини склалися між ОСОБА_5 , яка є позичальником, та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відповідач не наводить належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розписку він не підписував. Звертає увагу на те, що відповідач проживає на території України з 1998 року, здійснює підприємницьку діяльність та вільно володіє російською мовою.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала відповідь на відзив по зустрічному позову, в якому зазначила, що аргументи відповідача за зустрічним позовом вважає безпідставними та необґрунтованими. Вважає, що за розпискою від 03.06.2013 року правовідносини відбулися лише між третьою особою та ОСОБА_5 , яка отримала грошові кошти в борг, а обставини щодо того для яких цілей ОСОБА_5 взяла кошти та кому їх передала не є істотними умовами вказаного договору позики. ОСОБА_3 коштів у борг у ОСОБА_5 не брав, а підпис у розписці від 03.06.2013 року, вчинений від імені ОСОБА_3 , не свідчить про одержання відповідачем грошових коштів у борг від ОСОБА_5 , оскільки текст розписки не містить умов отримання позичальником грошової суми в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до суду заперечення зміст яких аналогічний змісту відповіді на відзив.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 відзиву на зустрічний позов не подала.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 серпня 2019 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним в частині та об`єднано даний зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом у даній справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги повністю з підстав, зазначених у позовній заяві, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними в позові, просила задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала зустрічні позовні вимоги з підстав, зазначених в зустрічній позовній заяві, обґрунтовуючи вимоги доводами викладеними в зустрічному позові, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги та відмовити в задоволенні первісного позову.

Відповідач ОСОБА_3 , допитаний судом у якості свідка, первісний позов не визнав. Зазначив, що позивач ОСОБА_1 працював директором у його бізнес-компанії до з 2009 року до березня 2013 року. Зазначив, що текст розписки від 03.06.2013 року йому відомий з того часу, коли було подано до нього даний позов, а до подачі позову розписку він не бачив. Коштів у ОСОБА_8 він не позичав і не знає його, оскільки гроші в борг не брав, то повертати кошти не зобов`язувався. У ОСОБА_5 також він гроші в позику не брав, договір позики не підписував та за договором позики не зобов`язувався повертати їй кошти. Розписку, що є в матеріалах справи від 03.06.2013 року він не підписував, у вказаному документі не його підпис, прочитати розписку він не може, оскільки не володіє ні російською, ні українською мовами. Просив відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що дійсно 03.06.2013 року позичив ОСОБА_5 кошти у сумі 4000 доларів США за проханням ОСОБА_1 на декілька місяців. При цьому, він висунув умову, що надасть вказані кошти тільки під боргову розписку та під заставу майна. ОСОБА_5 надала йому боргову розписку про одержання у нього коштів та запропонувала передати йому в заставу мікроавтобус. Кошти він передав ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , які приїхали до нього додому за грошима. Чи був з ними ОСОБА_3 він не пам`ятає та його особисто не знає. За користування коштами ОСОБА_5 зобов`язалася сплатити відсотки у розмірі 3% річних. Під час укладення договору позики був присутній ОСОБА_1 . Через декілька років, приблизно у 2016 році, ОСОБА_5 повернула йому борг з відсотками, сума яких становила більше 4000 дол. США. При поверненні боргу боргову розписку він знищив. Мікроавтобус він повернув ОСОБА_5 раніше ніж вона повернула борг.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 , яка допитана судом в якості свідка, суду показала, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є її чоловіком, який раніше працював з ОСОБА_3 , який займався підприємницькою діяльністю. У червні 2013 року чоловік попросив її позичити для потреб спільного бізнесу його та його партнера ОСОБА_3 у ОСОБА_8 кошти у сумі 4000 доларів США. Оскільки вона була власником мікроавтобусу, то ОСОБА_8 погодився надати кошти під заставу транспортного засобу саме їй. При одержанні коштів у ОСОБА_8 вона написала боргову розписку та зобов`язалася повернути кошти протягом одного місяця та сплатити відсотки у розмірі 3% річних. Крім того, вони з чоловіком залишили ОСОБА_8 в заставу мікроавтобус. Розписку підписали ОСОБА_8 та вона. Після чого, вона з чоловіком поїхала в офіс по АДРЕСА_1 , де був присутній ОСОБА_3 і там вона запропонувала чоловіку та ОСОБА_3 скласти боргову розписку про отримання ними від неї коштів в сумі 4000 дол. США. Після складення розписки вони втрьох її власноручно підписали, а саме вона, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_3 спілкувався з нею російською мовою та читав боргову розписку, яку підписав. Гроші вона передала особисто ОСОБА_3 . Останньому було відомо, що це позика і що кошти потрібно їй повернути. ОСОБА_8 кошти вона повернула через три роки у 2016 році основну суму боргу 4000 дол.США та відсотки у сумі 4320 дол.США, а всього 8320 дол.США. ОСОБА_8 повернув їй транспортний засіб, боргову розписку вони знищили. Вказані кошти в сумі 8320 дол.США їй повернув її чоловік у присутності двох свідків в гривневому еквіваленті по курсу гривні до долара станом на день повернення коштів у червні 2016 року.

Позивач ОСОБА_1 , допитаний судом у якості свідка, первісний позов підтримав, зустрічний позов не визнав. Пояснив, що у 2010-2013 роках він спільно з відповідачем ОСОБА_3 займався підприємництвом щодо купівлі-продажу та переробки деревини. При цьому, відповідач підшуковував покупців за кордоном. Оскільки у кінці травня 2013 року для потреб підприємництва їм потрібні були кошти, то у них виникла потреба взяти їх в позику. Кошти погодився надати в позику ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), точно його прізвище не пам`ятає, у сумі 4000 доларів США. Його дружина ОСОБА_5 була власником мікроавтобуса, тому ОСОБА_6 погодився надати кошти під заставу транспортного засобу саме їй. 03 червня 2013 року він з ОСОБА_3 та дружиною ОСОБА_5 поїхали додому до ОСОБА_6 , де ОСОБА_5 взяла кошти у нього, а в заставу йому залишили транспортний засіб, який належав дружині. Після чого, вони втрьох поїхали в їх офіс, де його дружина їм запропонувала написати боргову розписку. Вона власноручно написала її, він та ОСОБА_3 підписали вказану розписку та ОСОБА_5 передала їм кошти, які взяла в борг у ОСОБА_6 . Далі їх стосунки з ОСОБА_3 погіршилися та після того як він запропонував відповідачу повернути вищевказаний борг ОСОБА_3 відмовив йому. ОСОБА_5 виконала зобов`язання по поверненню коштів ОСОБА_6 . Після чого, у 2016 році він у присутності свідків повернув дружині борг за вищевказаною розпискою у гривнях, що еквівалентно 8320 дол.США.

ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_3 володіє російською мовою та спілкувався з ним російською мовою.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, покази свідків, дослідивши наявні у справі письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що 03.06.2013 року ОСОБА_5 було складено розписку, текст якої викладено російською мовою (а.с.135).

У вказаній розписці ОСОБА_5 зазначила про те, що для потреб спільного бізнесу її чоловіка ОСОБА_1 та його партнера ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_8 4000 доларів США строком на 30 днів з 03.06.2013 року по 02.07.2013 року під 3% в місяць або 4 % в місяць у випадку повернення коштів раніше 02.07.2013 року. В забезпечення позики за вказівкою чоловіка ОСОБА_1 та його партнера ОСОБА_3 , вона передала в заставу належний їй кредитний мікроавтобус «Мерседес Бенц», спринтер, 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_8 4000 доларів США вручено особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_11 в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що зазначена розписка підтверджує факт укладення договору позики між ОСОБА_5 , яка є позичальником, ним та ОСОБА_3 . Він виконав зобов`язання за договором позики, а тому у нього виникло право регресної вимоги до солідарного боржника.

Даючи оцінку наведеним аргументам та визначаючись із характером спірних правовідносин, які склались між сторонами, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Аналізуючи наведені положення закону, суд зауважує, що договір позики за своєю суттю є двостороннім правочином та одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права.

Отже, до істотних умов договору позики віднесено умови щодо: суми позики, обов`язку позичальника повернути позики та строк позики.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц.

З урахуванням зазначеного правового висновку, підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка підтверджує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови про їх повернення.

Із дослідженої судом розписки від 03.06.2013 року (а.с.135) вбачається, що у ній ОСОБА_5 описує умови договору позики, укладеного між нею та ОСОБА_8 . Умови позики щодо строку повернення боргу, розміру відсотків за його користування, викладені у розписці, стосуються саме договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Наприкінці складеної розписки, ОСОБА_5 зазначила, що вручила особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 4000 доларів США. Жодних умов щодо обов`язку та строку повернення позики ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відомостей про те, що кошти отримані у борг, розписка не містить.

Суд також враховує, що відповідач ОСОБА_3 заперечує факт укладення договору позики із ОСОБА_5 .

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України).

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Таким чином, до предмету доказування у даному спорі входить факт укладення договору позики від 03.06.2013 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зокрема, виникнення в останніх обов`язку повернути кошти у розмірі 4000 доларів США.

Однак, надана суду розписка від 03.06.2013 року не підтверджує виникнення в ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язання перед ОСОБА_5 щодо повернення коштів у розмірі 4000 доларів США.

Покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_1 щодо підтвердження виникнення обов`язку повернення коштів не можуть бути прийняті до уваги судом з огляду на роз`яснення, викладені у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно яких не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину (ст.218 ЦК).

Надана суду розписка про підтвердження виконання зобов`язань, складена 22.06.2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у присутності свідків (а.с.6), згідно ст.ст.76-80 ЦПК України не відповідає вимогам щодо належності, допустимості та достатності доказів, а тому не може бути прийнята до уваги судом на підтвердження факту виникнення боргових зобов`язань у ОСОБА_3 .

Аргументи позивача та його представника про те, що відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові про стягнення боргу, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.12.2018 року у справі №686/21857/16-ц, суд відхиляє з огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц, який є останнім у часі, а тому саме він підлягає застосуванню.

Отже, характер спірних правовідносин між ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з іншого боку, як боргових, судом не встановлено.

З урахуванням зазначеного, посилання позивача ОСОБА_1 у якості підстави позову на ст.ст.543, 544 ЦК України є необґрунтованим, оскільки право зворотної вимоги виникає лише між боржниками (позичальниками), що у даному спорі належними та допустимими доказами доведено не було.

Аналізувати решту доводів відповідача ОСОБА_12 та його представника, наведених із приводу первісного позову, суд вважає недоцільним, оскільки основна обставина у спорі, яка підлягала доказуванню, позивачем доведена не була.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним в частині, то суд зазначає наступне.

Згідно із частинами першою, другою ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 цього Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Як було встановлено судом, ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві просить визнати недійсним договір позики від 03.06.2013 року у формі розписки, в частині позичальника ОСОБА_3 . Таким чином, предметом позову у спорі є правомірність правочину - договору позики від 03.06.2013 року у формі розписки, в частині позичальника ОСОБА_3 .

Проте, як вже зазначалось судом вище, факту перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у правовідносинах за договором позики судом не встановлено.

Тому, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не було доведено факту перебування у правовідносинах із ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на підставі договору позики за розпискою від 03.06.2013 року, а отже предмет спору в справі відсутній.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

На підставі наведеного, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги як первісного позову, так і зустрічного є необґрунтованими та недоведеними, а тому відмовляє в їх задоволенні.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4, 5, 11-13, 76-81, 89, 137,141, 247, 263-265,273,280-282,352,354 ЦПК України, суд -,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ), проживаючого в АДРЕСА_2 , до ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_4 ), проживаючого в АДРЕСА_3 , про стягнення заборгованості в порядку регресу - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_4 ), проживаючого в АДРЕСА_3 , до ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ), проживаючого в АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_5 ), проживаючої в АДРЕСА_4 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання правочину недійсним в частині - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 02.06.2020 року

Суддя Кодрян Л.І.