Провадження № 2/235/967/20
Справа № 235/8110/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого - судді Назаренко Г.В.

за участю секретаря Овчаренко В.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 1 червня 2019 року зайняв ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 3 000 доларів США з кінцевим терміном повернення боргу 1 серпня 2019 року в повному обсязі за курсом 27 гривень, про що він власноруч написав розписку 18 липня 2019 року. Зі слів відповідача ці грошові кошти він позичив на придбання автомобілю в інтересах своєї сім`ї.

Вважав, що оскільки згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за договором позики.

На підставі наведеного просив стягнути солідарно з відповідачів як з подружжя борг за договором позики в сумі 3 000 доларів США за курсом 27 грн, що становить 81 000 грн.

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Токарєва О.Г., надала відзив, в якому зазначила, що позов до неї не визнає з тих підстав, що в розписці, яку надав позивач, чітко вказано, що її ОСОБА_4 взяв у борг грошові кошти в сумі 3 000 доларів США у позивача для особистих потреб, тобто в розписці відсутні докази того, що грошові кошти були взяті у борг в інтересах сім`ї. Також в розписці відсутні відомості про те, що вона надавала згоду на надання зазначених коштів у борг. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як боржника (постанова Верховного Суду від 03.05.2018р., справа № 639/7335/15-ц). На підставі наведеного просила в позові до неї відмовити.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позов до нього визнав, зазначивши, що грошові кошти в сумі 3 000 доларів США були взяті ним у борг у ОСОБА_1 для особистих потреб, а не для сім`ї, і витрачені ним на особисті потреби.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Токарєва О.Г. заперечували проти позову з підстав, зазначених у відзиві.

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такій самій якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991р. № 959-Х11 «Про зовнішньоекономічну діяльність», декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», України, Законом України від 23.09.1994р. № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежі або як застави за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також частини 1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

1 червня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 000 (три тисячі) доларів США на особисті потреби, які зобов`язувався повернути до 1 серпня 2019 року (курс долара по відношенню до гривні - 27).

Письмова форма договору позики між сторонами дотримана не була, але в підтвердження укладення договору боржник ОСОБА_4 власноручно написав розписку 18 липня 2019 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.9).

21 серпня 2019 року позивач адресував письмову вимогу до ОСОБА_4 про повернення йому боргу 26 серпня 2019 року і можливістю звернення до суду за захистом порушених прав, з якою ОСОБА_4 був ознайомлений в той же день (а.с.10).

У строк, встановлений договір позики, відповідач ОСОБА_4 борг позивачу не повернув, у зв`язку з чим підлягають захисту судом права позивача шляхом стягнення суми боргу за рішенням суду.

Станом на 29.05.2020р. офіційний курс гривні щодо долара США становить 1 долар - 26,9059 грн. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача борг за договором позики в сумі 3 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 29.05.2020р. складає 80 717,70 грн.

Позов про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідачі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2008 року (а.с.42 зв.).

Тлумачення частини 4 ст.65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважається зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц (провадження № 61-1028св18).

Доказами у відповідності до ст.76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України сторони зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Положеннями ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Суд надає оцінку як забраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом не встановлено, що грошові кошти в сумі 3 000 доларів США, одержані ОСОБА_4 за договором позики, одержані ним та використані в інтересах сім`ї. Навпаки, в розписці зазначено боржником, що грошові кошти взяті ним для особистих потреб, що визнається відповідачем ОСОБА_4 в наданій ним суду заяві про визнання позову.

Таким чином в позові про стягнення боргу за договором позики солідарно з відповідачем ОСОБА_2 позивачу необхідно відмовити.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору в сумі 810 грн необхідно покласти на відповідача ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 524, 526, 533, 624, 627, 1046, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) борг за договором позики в сумі 3 000 (трьох тисяч) доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 29 травня 2020 року складає 80 717 (вісімдесят тисяч сімсот сімнадцять) гривень 70 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування сплаченого судового збору 810 (вісімсот десять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду, але не раніше строку закінчення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання короновірусної хвороби (COVID-19).

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Згідно п.3 розділу ХП «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) № 540-1Х від 30.03.2020 року строки, зазначені, зокрема, статтею 354 ЦПК України, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Вступна та резолютивна частини проголошені негайно після закінчення судового розгляду 29 травня 2020 року, повний текст рішення суду виготовлений 3 червня 2020 року.

Суддя Г.В. Назаренко