КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4265/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 травня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Шкірая М.І., постановлену в м. Київ 05 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Тетяна Євгенівна про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію. Позов мотивовано тим, що після смерті баби ОСОБА_4 вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і дізналася, що 16 грудня 2013 року ОСОБА_4 разом зі своїм онуком ОСОБА_5 подарували свої частки в квартирі відповідачу ОСОБА_3 за договором дарування, а саме 59/100 часток даної квартири. Вважала, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, маючи психічні розлади. На підставі вищевикладеного просила визнати недійсним договір дарування від 16 грудня 2013 року 59/100 часток квартири АДРЕСА_1 в частині дарування частки, що належала ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., зареєстровано за № 3821; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 за договором дарування в частині дарування частки ОСОБА_4 .

В липні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення доказів, в якій вказувала, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, також суд ухвалив допитати чотирьох свідків. Показання свідків є важливим об`єктом вивчення при посмертній судово-психіатричній експертизі, а тому їх необхідно відібрати та надати експерту в якості об`єкта дослідження для проведення експертизи. Також в даній категорії справ перед проведенням судової психіатричної експертизи надаються докази - медичні документи про психічний стан здоров`я особи. Представником позивача направлено адвокатський запит до Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 про надання довідки, чи перебувала ОСОБА_4 на обліку в диспансері, однак в наданні такої довідки йому було відмовлено.

На підставі вищевикладеного просила забезпечити докази по справі шляхом допиту свідків, особисту інформацію про яких вона зазначає, та витребування у Київському міському психоневрологічному диспансеру № 2 відомості про те, чи перебувала ОСОБА_4 на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері № 2, із наданням медичних документів.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року в задоволенні заяви про забезпечення доказів відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року та прийняти постанову, якою заяву про забезпечення доказів задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що дійсно, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року у справі задоволено клопотання про допит свідків, однак даною ухвалою також задоволено клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (м. Київ вул. Докучаєвська 4) та провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. В даній ухвалі помилково було зазначено установу, в якій потрібно проводити експертизу у зв`язку з тим, що дана експертиза проводиться експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ вул. Кирилівська 103-а).

Повторно наводила доводи щодо необхідності забезпечення доказів, вже викладені в заяві про забезпечення доказів від 30 липня 2019 року.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що суд першої інстанції акцентував увагу в оскаржуваній ухвалі, що відсутні будь-які підстави вважати, що вказані у заяві засоби доказування можуть бути втрачені або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим, а тому повністю обґрунтовано вказав на неможливість задоволення заяви про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі позивач зазначає тези, які ніяким чином не пов`язані із предметом доказування та повністю ігнорує необхідність доведення ним факту наявності об`єктивних підстав вважати, що такі засоби доказування можуть бути безповоротно втрачені в майбутньому або збирання чи подання таких доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Вказував, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року вже задоволено клопотання про допит свідків, отже в забезпеченні такого доказу примусово та повторно відсутня необхідність.

Зазначав, що Київське міське клінічне бюро вже виконало судово-медичну експертизу та вказало на фізичну неможливість проведення такої експертизи. Як наслідок, позивач просить допитати в порядку забезпечення доказів свідків з метою подання їх показань для дослідження в межах експертизи, яка не призначена, щодо якої відсутня ухвала суду.

Від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. також надійшов відзив на апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку, однак без доказів направлення відзиву іншим учасникам справи, і який фактично є поясненнями третьої особи по суті спору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи не встановлено обставин, які давали б підстави вважати, що вказані у заяві засоби доказування можуть бути втрачені або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим, як це передбачено ч. 1 ст. 116 ЦПК України. Крім того, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача про допит зазначених в заяві свідків.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію (а. с. 3, 45 - 85).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року відкрито провадження в справі (а. с. 5).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року в справі призначено експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського бюро судово-медичної експертизи, на вирішення експертів поставлено питання: 1) чи страждала ОСОБА_4 будь-яким психічним розладом на момент укладення 16 грудня 2013 року договору дарування 59/100 часток квартири АДРЕСА_1 в частині дарування частки, що належала ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., зареєстровано за 3821; 2) якщо так, чи могла ОСОБА_4 на момент укладення договору дарування в повній мірі розуміти значення своїх дій та/або керувати ними. Крім того, цією ж ухвалою постановлено допитати в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. (а. с. 86 - 89).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 липня 2018 року поновлено провадження у даній справі в зв`язку із надходженням листа з експертної установи про неможливість проведення даної експертизи (а. с. 90).

На а. с. 15 - 16 знаходиться копія адвокатського запиту ОСОБА_2 до Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2, в якому представник позивача просив надати довідку про те, чи перебувала померла ОСОБА_4 на обліку в диспансері, якщо так, просив надати копії медичних документів.

Листом від 29 листопада 2018 року в.о. головного лікаря Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 повідомив представника позивача ОСОБА_2 , що відповідно до ст. 6 Закону України «Про психіатричну допомогу» відомості щодо стану психічного здоров`я та надання психіатричної допомоги є конфіденційними (а. с. 17).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Таким чином, виходячи із аналізу наведених норм, суд задовольняє заяву про забезпечення доказів виключно у випадку, якщо є підстави вважати, що відповідний засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Верховний Суд в ухвалі від 26 листопада 2019 року в справі № 401/1824/17 роз`яснив, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Отже, Верховний Суд вказав, що заява про забезпечення доказів може бути задоволено виключно у випадку одночасної наявності таких обставин: сторона не може отримати відповідний засіб доказування самостійно; наявні об`єктивні підстави вважати, що такі засоби доказування можуть бути безповоротно втрачені в майбутньому; заявник обґрунтував в заяві про забезпечення доказів об`єктивний ризик втрати засобу доказування в майбутньому та надав відповідні докази на підтвердження таких обставин.

Разом із тим в заяві про забезпечення позову представник позивача взагалі не зазначив, яким чином допит свідків стане неможливим або утрудненим в майбутньому, не вказав, яким чином письмові докази, які можуть знаходитися в Київському міському психоневрологічному диспансері (за їх наявності) будуть втрачені або збирання подання таких доказів стане згодом неможливим або утрудненим; не надав жодних доказів на підтвердження даних обставин.

Враховуючи повну відсутність обґрунтування необхідності забезпечення доказів в заяві про забезпечення доказів, судом першої інстанції правомірно постановлено ухвалу про відмову в задоволенні такої заяви.

Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції також не спростовуються.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року по справі дійсно задоволено клопотання про допит в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , разом із тим даною ухвалою також задоволено клопотання про призначення експертизи, в якій помилково зазначено іншу установу, в якій потрібно проводити експертизу, апеляційний суд враховує наступне.

Позивачем в апеляційній скарзі жодним чином не обґрунтовано, яким чином зазначені обставини впливають на задоволення клопотання про виклик свідків, чим перешкоджають виконати ухвалу суду в частині виклику свідків і чим викликана необхідність забезпечення доказів шляхом допиту свідків повторно з огляду на те, що вони не були допитані на виконання попередньої ухвали суду.

Не спростовують висновків суду доводи апеляційної скарги, що показання свідків та медичні документи про психічний стан особи мають значення для складення висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки із матеріалів справи вбачається, що психіатрична експертиза, призначена ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року, проведена на була, в справі поновлено провадження і жодних інших експертиз ухвалами суду не призначалось.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про судову експертизу» судовий експерт має самостійне право подавати клопотання про надання додаткових матеріалів, якщо експертиза призначена судом, а отже питання надання додаткових матеріалів може бути вирішене в подальшому у випадку призначення експертизи у разі такої необхідності.

Оцінюючи посилання позивача в апеляційній скарзі на ст. 84 ЦПК України, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Однак позивачем було подано до Голосіївського районного суду м. Києва не клопотання про витребування доказів, а заяву про забезпечення доказів, про що зазначено у її назві, позивач посилався на ст. 116 ЦПК України, яка регламентує забезпечення доказів, та у прохальній частині заяви просив забезпечити докази по справі, а не витребувати їх.

Витребування доказів та забезпечення доказів - це окремі інститути процесуального права, які мають різну правову природу та різні підстави для задоволення клопотання, а отже посилання на ст. 84 ЦПК України в даному випадку є неприйнятним.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.