Справа № 761/2773/20
Провадження № 2/761/4083/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участі представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розумова Ольга Іванівна про визнання недійним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір дарування 1/3 частки нежитлового будинку загальною площею 1368,90 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ..

Вимоги обгрунтовані тим, що 03.12.2019 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 1/3 частки нежитлового будинку загальною площею 1368,90 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві спільної сумісної власності відповідно до Договору купівлі-продажу від 22.12.2010 року.

Як зазначає позивач, він є співвласником нежитлової будівлі та у відповідності до положень статті 369 ЦК України при розпорядженні майном має бути нотаріально посвідчена згода співвласників. Спірний договір був укладений без нотаріально посвідченої згоди позивача, який є співвласником будівлі, а тому договір має бути визнаний недійсним.

21 травня 2020 року до суду надійшов відзив на позовні вимоги в яких представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що дійсно 03.12.2019 року відповідачем укладено договір дарування 1/3 частки нежитлового будинку. Представник зазначає, що позивач хибно трактує норми ЦК України, так як нежитлове приміщення не перебуває у спільній сумісній власності. Так як нежитлова будівля належала на праві спільної часткової власності, то діюче законодавство не передбачає надання згоди співвласників при укладенні договору дарування частки нежитлового приміщення.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, представника не направила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, пояснення чи відзив на заявлені вимоги до суду не направила.

А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши представників сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, за договором купівлі-продажу від 22.12.2010 року укладеного між ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» (далі - Продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (далі -Покупці), Покупці набули право власності в рівних частках кожному на нежитловий будинок загальною площею 1368,90 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено в судовому засіданні, 03.12.2019 року ОСОБА_4 уклав договір дарування 1/3 частки зазначеного вище нежитлового приміщення за яким право власності перейшло до ОСОБА_2 .

Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Разумовою О.І.

Представник позивача не надав суду копію оспорюваного договору та не звертався до суду у строки, встановлені діючим ЦПК України з клопотанням про витребування доказів.

Представник відповідача не заперечував в судовому засіданні факту укладення договору дарування частки нежитлового приміщення 03.12.2019 року.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення статті 204 ЦК України визначають, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.2 ст.216 ЦК України).

Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України).

Згідно із положеннями статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 4 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 ст.368 ЦК України).

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1 ст.357 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1 ст.358 ЦК України).

Стаття 361 ЦК України надає право співвласнику самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Стаття 362 ЦК України визначає порядок продажу співвласником частки у праві спільної часткової власності.

Зокрема, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

При зверненні до суду з позовом, позивач посилався на положення статті 369 ЦК України так як при вчиненні договору дарування частини нежитлового приміщення повинна бути отримана згода інших співвласників, зокрема позивача.

Аналізуючи зазначені положення законодавства можна зробити висновок, що діюче законодавство передбачає отримання згоди співвласників при платному відчуженні частини нежитлового приміщення, а при укладенні договору дарування частки нежитлового приміщення надання згоди співвласниками приміщення не передбачено.

Отже, позивач ем суду не надано доказів, що під час посвідчення договору дарування частки нежитлового приміщення були порушені норми діючого законодавства, а тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 12, 13, 77-81, 141, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розумова Ольга Іванівна про визнання недійним договору дарування - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 01 червня 2020 року

Суддя: Н.Г.Притула