Справа №490/1341/19
Провадження № 22-ц/812/818/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 червня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3 , подану адвокатом Бортиком Русланом Олеговичем

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Гуденко О.А., повний текст складено 05 березня 2020 року, у цивільній справі за позовом Інгульського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі -Інгульський ВДВС) до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В

У лютому 2019 року Інгульський ВДВС звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що на виконанні в Інгульському ВДВС перебуває ВП № 44703232 з примусового виконання виконавчого листа № 2/489/1308/14 , виданого 24 червня 2014 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 265 000 грн. боргу, 12587 грн.50 коп. 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, 3975 грн. судового збору, а всього 281 562 грн.50 коп.

19 вересня 2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, на підставі якої ВП № 447003232 приєднано до зведеного ВП № 26792642 .

10 березня 2015 року відбулися електронні торги з реалізації трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , переможцем яких стала ОСОБА_5 , яка у встановленому порядку за придбане майно перерахувала на рахунок ДП «Інформаційний центр» гарантійний внесок в розмірі 21 135 грн., а решту коштів - 401 565 грн. перерахувала 16 березня 2015 року на депозитний рахунок Інгульського ВДВС.

Грошові кошти в сумі 401 565 грн. отримані від реалізації арештованого майна боржника було розподілені між стягувачами за зведеним ВП № НОМЕР_1 . Зокрема платіжним дорученням від 17 квітня 2015 року № 2773 на користь стягувача ОСОБА_3 перераховано 281562 грн.50 коп. суми боргу за виконавчим листом № 2/489/1308/14, виданим 24 червня 2014 року Ленінським районним судом м. Миколаєва.

25 червня 2015 року ВП № 44703232 було закінчено державним виконавцем на підставі п.8 ч.1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" (в чинній на той час редакції) у зв`язку з повним фактичним виконанням судового рішення згідно виконавчого документу.

У подальшому рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2016 року у справі № 489/4802/15-ц, яке залишено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ від 29 листопада 2017 року без змін, електронні торги, протокол електронних торгів, акт про реалізацію нерухомого майна з торгів та свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів визнано недійсними.

28 березня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення ВП № 44703232. На теперішній час виконавче провадження перебуває на виконанні, проводяться виконавчі дії, спрямовані на забезпечення виконання судового рішення.

В той же час відділом ДВС на адресу ОСОБА_3 неодноразово направлялись листи з пропозицією повернути на рахунок відділу ДВС грошові кошти у сумі 281 562,50 грн, оскільки електронні торги з реалізації арештованого майна визнано недійсними, та відповідно відпала правова підстава для утримання цих коштів стягувачем. Проте дані вимоги в добровільному порядку відповідачем не виконані.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 281 562 грн. 50 коп. безпідставно набутих грошових коштів.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто на користь Інгульського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з ОСОБА_3 281 562 грн. 59 коп. та 4223 грн. 45 коп. судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач, через адвоката Бортика Р.О. подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ст.216 ЦК України, оскільки вказані правила застосовуються лише до сторін правочину.

Крім того, посилається на те, що Інгульський ВДВС не є належним позивачем у вказаному спорі, підставами якого є ст. 1212 ЦК України.

За такого посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято внаслідок невірного застосування норм матеріального права, просив про його скасування та прийняття нового про відмову у задоволені позову.

З наданого відзиву вбачається, що представник позивача висловлює свою незгоду з апеляційною скаргою та просить про її відхилення, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В силу ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутні відповідача, який повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в порядку ч.6 ст.128 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Звертаючись до суду з даним позовом відділ ДВС посилаючись на те, що електронні торги з реалізації майна належному боржнику визнано у судовому порядку недійсними, відтак відпала правова підстава знаходження грошових кошів у відповідача. А тому позивач в порядку ст.1212 ЦК України має право вимагати повернення перерахованих відповідачеві як стягувачеві грошових коштів, отриманих ним в результаті реалізації арештованого майна.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що прилюдні торги, за наслідками яких були розподілені кошти визнані судом недійсними. Подальшому сплачені покупцем ОСОБА_5 кошти за придбане на торгах нерухоме майно було стягнуто у судовому порядку з відділ ДВС у порядку застосування наслідків недійсності правочину. Оскільки правова підстава набуття відповідачем ОСОБА_3 коштів відпала, то останній зобов`язаний повернути їх як одержані без достатньої правової підстави.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на виконанні в Інгульському ВДВС перебувало виконавче провадження № 44703232 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва № 489/1308/14 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 281 562 грн. грошових коштів (а.с.5,6,7,8).

Під час примусового виконання судових рішень державним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Державним виконавцем вжиті передбачені чинним законодавством України заходи, спрямовані на опис та арешт майна боржника, та в подальшому передано майно для примусової реалізації спеціалізованій організації ДП "Інформаційний центр" МЮ України( а.с.9).

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 59730 від 10 березня 2015 року, реалізовано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та переможцем електронних торгів стала ОСОБА_5 , яка придбала квартиру за ціною 422700,00 грн. (а.с.13).

ОСОБА_5 кошти за придбане майно сплатила у повному обсязі, а саме: 21 135 грн. авансового платежу та 401 565,00 грн. на рахунок Інгульського ВДВС (а.с. 13, 15).

На підставі вищезазначеного протоколу державним виконавцем, 26 березня 2015 року складено акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів, який затверджено начальником Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Павлюком П.М. (а.с.14).

Отримані кошти у сумі 281 562 грн. 50 коп. були перераховані на користь ОСОБА_3 , що підтверджується платіжним дорученням №2773 від 17 квітня 2015 року (а.с.16).

25 червня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №44703232 (а.с.17).

В подальшому рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2016 року у справі № 489/4802/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року, визнано недійсними електронні торги, проведені 10 березня 2015 року ДП «Інформаційний центр» з продажу квартири АДРЕСА_1 . Крім того, визнано недійсними протокол №59730 проведення електронних торгів від 10 березня 2015 року, акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів, складений державним виконавцем Сидоровою Н.В. та затверджений начальником Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Павлюком П.М. щодо продажу вказаної квартири, та Свідоцтво про право власності на майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою О.В. (а.с.18,24).

Отже, після набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Миколаївської області рішення від 08 лютого 2016 року, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, тобто учасники електронних торгів підлягають поверненню в попередній стан, який існував до їх проведення.

Такі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 та відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховуватися судом при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

На підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) начальником Ленінського ВДВС ММУЮ Павлюком П.М. проведено перевірку виконавчого провадження №44703232 та винесено постанову від 28 березня 2016 року, якою скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/489/1308/14 від 24 червня 2014 року виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, вказану постанову направлено боржнику та стягувачу того ж дня (а.с.25).

28 березня 2016 року старшим державним виконавцем Сидоровою Н.В. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №44703232 з виконання виконавчого листа №2/489/1308/14 , виданого 24 червня 2014 року (а.с.26).

У зв`язку з вищенаведеним рішенням, переможець прилюдних торгів Авдєєнко Л.В. у грудня 2018 року звернулася з позовом Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про стягнення нею коштів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2019 року у справі 489/7680/18, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, постановою Верховного суду від 09 квітня 2020 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково (а.с.82-92).

Стягнуто з Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 344 043 грн. 45 коп., 33 990 грн.57 коп. три відсотки річних та 155 009 грн. 00 коп. інфляційних втрат, всього 533 043 грн.02 коп.

На виконання вищезазначеного судового рішення, грошові кошти, які були отримані в результаті проведення прилюдних торгів від покупця, списані на користь ОСОБА_5 01 жовтня 2019 року, що підтверджується меморіальним ордером №1 (№ НОМЕР_2 ) (а.с.93).

Ленінським ВДВС ММУЮ (колишня назва) на адресу ОСОБА_3 починаючи з квітня 2016 року неодноразово направлялись листи щодо повернення коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, які ним отримані особисто або через представника, що підтверджується матеріалами справи (а.с.27-42), проте будь-яких доказів на підтвердження реагування на вказані листи матеріали справи не містять.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що "положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали".

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:

(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

(б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

З огляду на те, що прилюдні торги з реалізації частини нерухомого майна, протокол їх проведення, свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних, визнані недійсними у судовому порядку, правова підстава для набуття грошових коштів у відповідача, як стягувача (якому безпосередньо були перераховані кошти від реалізації нерухомого майна), відпала.

Результатом визнання прилюдних торгів недійсними є те, що всі учасники правовідносин, які склалися в процесі здійснення виконавчих дій в межах зведеного виконавчого провадження №44703232, мають бути повернуті у стан, який передував проведенню торгів.

Кошти від реалізації нерухомого майна були перераховані на користь ОСОБА_3 як стягувача у іншій цивільній справі. Водночас повернуті кошти в порядку застосування наслідків недійсності правочину згідно з судовим рішенням у цивільній справі 489/7680/18 були за рахунок відділу ДВС на користь ОСОБА_5 .

Таким чином, ОСОБА_3 , який зберігає майно (кошти) за рахунок іншої особи відділу ДВС, зобов`язаний повернути ВДВС кошти, що були отримані останнім згідно платіжного доручення №2773 від 17 квітня 2015 року у сумі 281 562 грн.50 коп., але в подальшому стягнуті безпосередньо з ВДВС у судовому порядку на користь ОСОБА_5 в порядку застосування наслідків недійсного правочину.

Аналогічний висновок дійшов Верховний Суд у справі №910/136700/18 від 12 вересня 2019 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов неспростовного висновку про наявність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим обґрунтовано задовольнили позов Інгульського ВДВС у повному обсязі.

Доводи апелянта про відсутність підстав для застосування ст.1212 ЦК України, спростовується встановленими судом обставинами.

Посилання апеляційної скарги на висновок Верховного Суду викладений у постанові №910/1608/19 не заслуговує на увагу, оскільки такий було зроблено за інших правовідносин, а саме за відсутності судового рішення про стягнення на користь ОСОБА_5 грошових коштів з виконавчої служби.

Інші доводи, наведені у апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки такі не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Бортиком Русланом Олеговичем залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 червня 2020 року.