Номер провадження 22-ц/804/1668/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 червня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2020 року (головуючий у суді першої інстанції Шевченко Л.В.), -

В С Т А Н О В И В:

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути борг вказуючи, що остання 01 квітня 2018 року отримала в позику кошти в сумі 12 500,00грн, які вона зобов`язувалась повернути до 10 травня 2018 року, однак взятого на себе зобов`язання не виконала і на момент звернення до суду позику не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просила стягнути із врахуванням росту інфляції і 3% річних в сумі 12 901,27грн та відсотки за прострочення виконання умов договору в сумі 22 500,00грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2020 року позов задоволено частково. Суд виходив з того, що договір позики від 01 квітня 2018 року відповідає вимогам матеріального права, та суд вважав, що умови договору позики позичальником не виконані та кошти не повернуто, з огляду на що, стягнув з ОСОБА_2 заборгованість за договором в розмірі 12 500,00грн, індекс інфляції в сумі 237,50грн, 3% річних в сумі 163,77грн та відсотки за порушення строку повернення позики у розмірі 11 250,00грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила судове рішення скасувати та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд порушив норми процесуального, оскільки розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності для того правових підстав, також в порушення вимог процесуального законодавства суд здійснив розгляд справи за відсутності відповідача, в обґрунтованому клопотанні якого про відкладення розгляду справи через наявність поважних причин було відмовлено.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до невідповідності висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач не укладала спірного договору позики з позивачем та не підписувала правочину. Заявник стверджувала про те, що судом допущені порушення норм процесуального права щодо призначення почеркознавчої експертизи в іншій експертній установі ніж та про яку зазначала відповідач.

Також на думку заявника апеляційної скарги не ґрунтуються на чинному законодавстві висновки суду з приводу задоволення вимог позивача, яка не являється банком та не є по своїй суті фінансовою установою, про стягнення процентів за користування коштами.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно розрахунку за договором позики від 01 квітня 2018 року сума боргу складає 35 401,27грн /а.с.4/.

01 квітня 2018 року, ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 12 500,00грн, з погодженням всіх умов договору позики, які отримала в повному обсязі та зобов`язалась повернути кошти до 10 травня 2018року. Також сторони передбачили …

/договір позики від а.с.11/.

В уточненому клопотанні від 22 травня 2019 року ОСОБА_2 просила призначити почеркознавчу експертизу, яку доручити зробити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз для чого надала зразок підпису/а.с.72, 74/.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача та призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої суд доручив експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз /а.с.101/.

За змістом клопотання Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз від 31 жовтня 2019 року відповідачу необхідно було надати вільні та умовно-вільні зразки підпису (20-25 підписів) і почерку (на 10-20 аркушах), виконані у 2000-2019 роках, в різнохарактерних за змістом та цільовим призначенням документах та ОСОБА_2 слід оплатити рахунок вартості робіт в розмірі 7 536,00грн /а.с.107-109/.

Задовольняючи частково позов, суд керувався статтею 1046 Цивільного кодексу України та виходив із того, що за договором позики укладеному у письмовій формі одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в такій же сумі.

Тобто, виходячи із змісту наведеної норми, суд на підставі наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про існування між сторонами у справі письмового договору позики, що підтверджено розпискою від 01 квітня 2018 року.

Також, вирішуючи спір, судом першої інстанції повно встановлені обставини, які враховуються для визначення розміру отриманих у позику грошових коштів.

Відповідно до змісту розписки від 01 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримала кошти від ОСОБА_1 саме в позику та в розписці зазначено суму коштів 12 500,00грн із відміткою про те, що грошові кошти мають бути повернуті до 10 травня 2018 року, та суд обґрунтовано виходив з того, розписка з підписом ОСОБА_2 є доказом отримання нею від ОСОБА_1 позики у визначеній в розписці сумі.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами цивільного законодавства, зокрема статтею 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, за якою, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки презумпція не буде спростована.

Отже до спростування презумпції правомірності договору позики укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , всі права набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було, оскільки недійсність правочину /договору позики/ прямо законом не встановлена, та ОСОБА_2 оспорювала обставин щодо укладення договору позики, проте вимог зазначених у клопотанні експертної установи не виконала.

Вираження волі ОСОБА_2 відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Договору позики /письмової розписки/, та суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що мало місце втілення волі у письмовому вираженні.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

Таким чином, умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими була погоджена сума, строк повернення та умови щодо відповідальності за неналежне виконання умов договору повинні виконуватись належним чином, та суд обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли права та обов`язки, саме ті, що випливають із змісту договору позики.

Суд апеляційної інстанції створив умови за яких заявник апеляційної скарги повною мірою могла реалізувати свої процесуальні права в суді апеляційної інстанції, надавати письмові пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мала можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Підстави для скасування рішення суду відповідач пов`язувала із порушенням її процесуальних прав, оскільки судом попри заявлене клопотання справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, однак це ніяким чином не впливає на законність судового рішення.

У відповідності до положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /ч. 5 ст. 81 ЦПК України/.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, посилання відповідача на порушення її процесуальних прав, які не призвели до неправильного вирішення справи та які заявник апеляційної скарги повною мірою могла реалізувати в суді апеляційної інстанції не може спростувати висновків суду першої інстанції, які є вичерпними, зроблені у відповідності та на підставі матеріальних норм що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм процесуального права, які би призвели до неправильного вирішення справи.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.

Судді: