ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6590/20 Справа № 205/918/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк»

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року позивач - АТ «Укрсиббанк»звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 22.04.2019 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит у розмірі 49 960,00 грн, з яких: 49 700,00 грн на споживчі цілі шляхом зарахування коштів на картковий рахунок відповідача, 260,00 грн на оплату страхового платежу відповідно до договору добровільного страхування.

Однак, відповідач порушила умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та процентів, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 31.01.2020 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 69 915,41 грн, що складається із: заборгованості за кредитом - 47 724 грн 65 коп, заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 167 грн 75 коп, заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - 1 633 грн 95 коп, заборгованості по комісії - 1 750 грн 00 коп, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту - 516 грн 17 коп, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 1 054 грн 35 коп, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії - 68 грн 54 коп.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та судовий збір.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № 0 від 22.04.2019 року у розмірі 66 526 грн 35 коп, що складається із: заборгованості за кредитом - 47 724 грн 65 коп, заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 167 грн 75 коп, заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - 1 633 грн 95 коп.

В частині позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованості по комісії - 1 750 грн 00 коп, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту - 516 грн 17 коп, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 1 054 грн 35 коп та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії - 68 грн 54 коп - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду частково, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення нарахованої пені, комісії за обслуговування кредиту та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відсутність підпису відповідача у Правилах споживчого кредитування АТ «Укрсиббанк» не є підставою вважати, що в момент укладення кредитного договору сторони не погодили всі істотні умови договору, зокрема, умови щодо порядку та розміру сплати пені за не виконання кредитного договору; що зміст зобов`язань становлять як умови Договору № 0 від 22.04.2019 року про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку так і умови Правил споживчого кредитування АТ «Укрсиббанк».

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з відповідача на користь банку комісії.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористалася.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 квітня 2019 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 20).

Згідно з п. 3.1 Договору сума кредиту за договором становить 49 960,00 грн.

Згідно з п. 3.3. кредит надається позичальнику для особистих потреб: 49 700,00 грн на споживчі цілі шляхом зарахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 , відкритий у банку, до якого випущено платіжну карточку, та 260,00 грн на оплату страхового платежу відповідно до договору добровільного страхування.

Відповідно до п.п. 3.5, 3.6 Договору позичальник зобов`язується повернути кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів у розмірі 3 829,00 грн, відповідно до Графіка платежів, що викладений у Додатку №1 до Договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 22.04.2021 року.

Згідно з п.37 Договору ануїтетний платіж повинен сплачуватись до 22 числа включно кожного місяця.

Відповідно до п. 3.8 Договору процентна ставка встановлюється у розмірі 67 % річних, згідно з п. 3.9 Договору за користування кредитними коштами понад встановлений кредитним договором термін, процентна ставка встановлюється у розмірі 74% річних, що діє для всієї строкової суми основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня до моменту погашення такої заборгованості.

Відповідно до п. 3.11 Договору позичальник сплачує банку комісію відповідно до умов цього договору та додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною.

Згідно з матеріалами справи, позивач виконав свої зобов`язання за договором, відкривши відповідачу поточний рахунок, видавши платіжну картку міжнародної платіжної системи та здійснивши перерахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача в межах вищевказаного договору.

Проте, в порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого за нею, станом на 31.01.2020 року за договором виникла заборгованість, яка обраховується стороною позивача у загальному розмірі 69 915,41 грн, що складається із: заборгованості за кредитом - 47 724,65 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 167,75 грн, заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - 1 633,95 грн, заборгованості по комісії - 1 750,00 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту - 516,17 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 1 054,35 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії - 68,54 грн.

Вирішуючи питання щодо вимог про стягнення заборгованості по комісії та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У пункті 3.11 Кредитного договору визначено у тому числі розмір комісії як винагороди за управлінням кредиту. Однак, визначена у такому пункті договору комісія є по суті супутньою послугою, що супроводжує кредит (платою за обслуговування кредиту), і нарахування комісії у встановленому договором розмірі за вказану послугу - становить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку суми заборгованості за комісією.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, окрім тіла кредиту, просив стягнути неустойку у вигляді пені.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на п. 4.1. Правил (договірні умови) споживчого кредитування.

Проте, зазначені Правила не підписані відповідачем, як позичальником.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи договір про надання споживчого кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені у відповідному розмірі.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу правила (договірні умови) споживчого кредитування, відсутність у самому договорі домовленості сторін про сплату пені, надані банком Правила не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції керуючись ст.ст. 526, 549 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про банки і банківську діяльність», обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відсутність підпису відповідача у Правилах споживчого кредитування АТ «Укрсиббанк» не є підставою вважати, що в момент укладення кредитного договору сторони не погодили всі істотні умови договору, зокрема, умови щодо порядку та розміру сплати пені за не виконання кредитного договору; що зміст зобов`язань становлять як умови Договору № 0 від 22.04.2019 року про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку так і умови Правил споживчого кредитування АТ «Укрсиббанк», не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту стягнути неустойку у вигляді пені та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Правила споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк», які розміщені на сайті банку www/my/ukrsibbank.com як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Правила споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи кредитний договір, а також те, що вказані Правила на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати пені у відповідному розмірі.

Правила споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк», що долучені позивачем до матеріалів справи не містять підпису позичальника.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу правила (договірні умови) споживчого кредитування, відсутність у самому кредитному договорі домовленості сторін про сплату пені, надані банком Правила не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з відповідача на користь банку комісії, також не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. ч. 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 5 ст. 18 вказаного Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У п. 3.11 Кредитного договору визначено у тому числі розмір комісії як винагороди за управлінням кредиту. Однак, визначена у такому пункті договору комісія є по суті супутньою послугою, що супроводжує кредит (платою за обслуговування кредиту), і нарахування комісії у встановленому договором розмірі за вказану послугу - становить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним, що узгоджується з позицією Верховного Суду України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Таким чином, посилання позивача в апеляційній скарзі на незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з позичальника комісії є безпідставним.

Приведені позивачем інші доводи в апеляційній скарзі про те, що суд не надав належної оцінки обставинам справи, про невірне застосування судом норм матеріального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення в цій частині колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року - залишити без змін в оскаржуваній частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова