КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/7757/2017 Головуючий у І інстанції - Васильченко О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/9306/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Натха Марії Сергіївни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого Банк надав позивачеві кредит у розмірі 99000 доларів США зі сплатою процентної ставки у розмірі 10,8% річних та кінцевим строком погашення до 30 листопада 2027 року.

Позивач стверджує, що умови кредитного договору, а саме його ціна, є несправедливою, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

Також, позивач зазначає, що кредитний договір є недійсним в цілому, оскільки, він був укладений не у відповідності та усупереч вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживача», п.п.3.2.,3.3.,3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року.

За таких обставин, позивач прагне відновити свої порушені права та визнати недійсним кредитний договір в цілому.

Просив суд, визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 30 листопада 2006 року, укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що графік погашення кредиту не відповідає ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, додаток №1 «Графік погашення кредиту» від 30 листопада 2006 року, який є невідємною частиною договору містить лише дві колонки: в першій зазначено період, який складає 1 календарний місяць, в другій колонці сума - залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом.

Зазначає, що визначити суму процентів, що підлягає сплаті кожного місяця, а також суму процентів, яку потрібно буде сплатити за весь час дії договору з цього Графіку або з будь якого іншого пункту договору кредиту, неможливо.

Крім того, вважає, що ним у позові чітко було зазначено обставини щодо несправедливих умов кредитного договору, які не були враховані судом при вирішенні даної справи.

Також зазначає, що відповідно до п.1.4 Договору, кредит надається Позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із п. 2.1 Договору, у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за даним Договором, Банком приймається: застава нерухомості, а саме однокімнатної квартири по АДРЕСА_2 згідно договору іпотеки №34710 від 30 листопада 2006 року; порука, згідно договору поруки №68840 від 30 листопада 2006 року, укладений зі ОСОБА_2 .

Відтак, оскільки Договір укладався на придбання житла та забезпечений іпотекою, Позивач не мав права відкликати свою згоду на укладення Договору.

Всі перелічені дії Банку спричинили порушення прав Позивача на отримання інформації, а також призвели до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

На апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» через представника подало відзив, який обґрунтовувало тим, що у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15,23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Відповідно до п.9.13 Договору про надання споживчого кредиту зазначається, що підписання даного договору позичальником свідчить про те, що: Всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; Перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вищевикладене спростовує доводи апеляційної скарги та свідчить про те, що ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитування.

Зазначає. що в даному випадку не порушене жодне право позивача, оскільки він мав змогу ознайомитись із всіма умовами оформлення кредитного договору попередньо, до підписання цього договору.

Якщо позивач належним чином не ознайомився із змістом кредитного договору, то в його діях вбачається власна недбалість. Помилка внаслідок власного недбальства позивача не є підставою для зміни Договору в односторонньому порядку чи визнання його недійсним.

Позичальник підписуючи кредитний договір розумів свої права та обов`язки, погоджувався з ними та після підписання договору ОСОБА_1 протягом 11 років ніяких застережень або зауважень, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання не надав.

Отже, при укладенні Кредитного договору ОСОБА_1 діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини.

При укладенні договору сторони визначили характер договору, який вони уклали, зміст правочину, в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Відсутність застережень та зауважень до правочину, що свідчить про згоду позичальника зі всіма умовами.

Просило, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого Банк надав позивачеві кредит у розмірі 99 000 доларів США зі сплатою процентної ставки у розмірі 10,8% річних та кінцевим строком погашення до 30 листопада 2027 року.

Згідно п.1.4. Договору кредит надається Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на: придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

З метою належного виконання умов кредитного договору, між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки №34710 від 30 листопада 2006 року, відповідно до якого однокімнатна квартира АДРЕСА_1 була передана в іпотеку.

Позивач стверджує, що кредитний договір є недійсним в силу того, що він укладався не у відповідності та усупереч вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживача», п.п.3.2.,3.3.,3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що умови кредитного договору є несправедливими.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст.ст.6,627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону).

Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Крім цього, стаття 11 Закону України «Про захист прав споживача» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст.79 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки з наданих сторонами доказів вбачається, що між ними було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а відтак договір є укладеним та таким, що має бути виконаний належним чином.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Натха Марії Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 29 липня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба