Справа № 263/9917/15-ц
Провадження № 2/263/1308/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю секретаря Налісної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Лариса Семенівна, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання грошового зобов`язання, визнання недійсними заяв та повідомлень,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив у рахунок погашення заборгованості у розмірі 460 000 грн. за договором іпотеки від 15 грудня 2008 року та додаткового договору від 02 квітня 2010 року визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 19 травня 2012 року (реєстраційний № 488) про проведення ОСОБА_2 повного розрахунку з ОСОБА_1 за договором іпотеки від 15 грудня 2008 року (реєстраційний № 8215); визнати недійсною заяву ОСОБА_1 про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна від 19 травня 2012 року (вх. № 45221079); визнати недійсним повідомлення ОСОБА_1 про виключення запису з Державного реєстру іпотек від 19 травня 2012 року (вх. № 45221083).

Вимоги позову мотивовані тим, що між сторонами укладено договір іпотеки від 15 грудня 2008 року із змінами від 11 березня 2009 року та 02 квітня 2010 року про забезпечення виконання зобов`язань за договором позики шляхом передання в іпотеку квартири відповідача АДРЕСА_1 із строком повернення позики до 02 жовтня 2010 року, за умовами якого у зв`язку з невиконанням договору іпотеки у рахунок погашення боргу право власності на квартиру переходить від відповідача до позивача.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення суми боргу не виконала, тому утворилася заборгованість у розмірі 460 000 грн., проценти за період з 02 квітня 2010 року до 02 вересня 2015 року 2 990 000 грн., інфляційні втрати 397 440 грн., 3 % річних 69 000 грн., пеня 4 128 500 грн., а всього 8 046 940 грн. У подальшому відповідач частково сплатила борг, тому сума боргу складає 7 800 000 грн. Договір іпотеки та зміни до нього були зареєстровані в Державному реєстрі іпотек, але 19 травня 2012 року нотаріусом було здійснено записи про вилучення записів про передання квартири в іпотеку на підставі заяви позивача про проведення з боку відповідача повного розрахунку, заяви позивача про вилучення обтяжень об`єкта нерухомого майна та повідомлення позивача про виключення запису з Державного реєстру.

ОСОБА_1 вказував, що зобов`язання за договором іпотеки не припинені, оскільки відповідач фактично не погасила борг, а зазначені заяви та повідомлення, на підставі яких нотаріусом розірваний договір іпотеки, складені ним без його волевиявлення внаслідок погрози та під примусом. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів, якими порушено кримінальне провадження за фактом викрадення позивача та проводиться досудове розслідування.

Посилаючись на указані обставини та положення ст. ст. 534, 536, 549, 624, 625, 1048 ЦК України, ст. 43 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 33, 36 Закону України «Про іпотеку», позивач просив позовні вимоги задовольнити (т. 1, а. п. 1, 2, 100).

Не погоджуючись із заявленими вимогами, ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_4 , подала відзив на позов, який мотивований тим, що ОСОБА_1 фактично тричі одночасно звертався до Жовтневого та Орджонікідзевського районних судів м. Маріуполя з однаковими позовними вимогами до ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за договором іпотеки від 15 грудня 2008 року, про визнання за ним права власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , також він просив визнати недійсними заяви про повний розрахунок із ОСОБА_2 та інших документів. Таким чином відповідач вважає, що ОСОБА_1 намагається ввести суд в оману, подаючи позовні заяви з однаковими позовними вимогами до різних судів. За аналогічним позовом у справі № 263/7302/15-ц рішенням Апеляційного суду Донецької області від 08 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, ухвалене рішення, відповідно до якого апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 вересня 2015 року скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики застави та про визнання права власності на квартиру відмовлено. Також ОСОБА_1 звернувся до суду із порушенням строків позовної давності, оскільки заяви, які він просить визнати недійсними, датовані 19 травня 2012 року, тобто 19 травня 2015 року сплив загальний строк позовної давності, однак з клопотання про поновлення строків позовної давності позивач не звертався. Так, 15 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки на підставі договору позики грошей. На забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 11 березня 2009 року між сторонами укладений додатковий договір до договору іпотеки від 15 грудня 2008 року, відповідно до умов якого змінено суму позики та вартість предмета іпотеки. 02 квітня 2010 року укладений додатковий договір до договору іпотеки від 15 грудня 2008 року на підставі договору позики, відповідно до якого також змінено суму позики та вартість предмета іпотеки. Договір позики-застави «додатковий» від 02 квітня 2010 року відноситься до договору іпотеки від 15 грудня 2008 року та нерозривно пов`язаний з ним, однак він на порушення ст. 577 ЦК України нотаріально не посвідчений та не проведена його державна реєстрація. Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 19 травня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Шабадаш Л.С., відповідач ОСОБА_2 здійснила з ОСОБА_1 повний розрахунок згідно з договором іпотеки від 15 грудня 2008 року. Будь-яких претензій, які б стосувалися розрахунків за вищевказаним договором іпотеки, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не має. Також, у цей день ОСОБА_1 власноручно підписав у нотаріуса ОСОБА_5 заяви про виключення запису з Державного реєстру іпотек спірної квартири та про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна на спірну квартиру. Оскільки усі додаткові договори є невід`ємною частиною договору іпотеки від 15 грудня 2008 року, а відповідно до заяви ОСОБА_1 від 19 травня 2012 року, ОСОБА_2 здійснила з ним повний розрахунок відповідно до цього договору, будь-які грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 , що стосується всіх указаних договорів, у ОСОБА_2 відсутні. ОСОБА_2 повністю погасила заборгованість перед ОСОБА_1 , що підтверджується власноручно написаними розписками про отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2 на загальну суму 72 200 грн., від її чоловіка на загальну суму 42 200 грн. Також ОСОБА_6 отримані у присутності нотаріуса ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 47 400 грн., що підтверджується заявами, посвідченими нотаріусом Рябоконь Ю.С. Також, сторона відповідача вказує, що не у всіх випадках передачі грошей ОСОБА_1 писав розписки, пояснюючи «ви що, мені не довіряєте?» або «у мене немає зараз часу» та інше.

ОСОБА_2 , повністю розрахувавшись з ОСОБА_1 , запропонувала йому поїхати до нотаріуса, зняти арешт з квартири та написати заяву про повний розрахунок, на що ОСОБА_1 добровільно погодився та сам запропонував нотаріуса ОСОБА_5 і 19 травня 2012 року самостійно приїхав до нотаріуса та підписав заяви про повний розрахунок, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек. Все це знайшло підтвердження у рішенні Апеляційного суду Донецької області від 08 червня 2016 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року. Посилаючись на ці обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову (т. 2, а. п. 93 98).

Третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С. 10 жовтня 2019 року подала письмовий відзив на позов, в якому вказує, що оригінал заяви ОСОБА_1 від 19 травня 2012 року, яка зареєстрована у реєстрі № 488 про повний розрахунок ОСОБА_2 згідно з договором іпотеки № 8215, посвідченого приватним нотаріусом Рябоконь Ю.С. 15 грудня 2008 року, не можливо надати за строком давності зберігання документів, який встановлений на строк 3 роки, згідно Номенклатури справ приватного нотаріуса № 9/03-07. Щодо суті справи, то ОСОБА_1 у своїх первинних заявах до суду та його свідчень у суді, під звукозапис надав покази, що він особисто підписав оскаржувані заяви у нотаріуса, тому що його примусила на це ОСОБА_2 , а в останній заяві до суду він змінює цей факт, вказуючи, що він не подавав та не підписував ці заяви та просить суд провести експертизу, що свідчить про неправдиві свідчення та введення суду в оману. Так, 19 травня 2012 року до нотаріуса у нотаріальну контору звернулася ОСОБА_2 з проханням вилучити заборону відчуження на квартиру, накладену за договором іпотеки з ОСОБА_1 , посилаючись на його розписки з повернення сум позики, на що нотаріус відповіла, що нотаріус не приймає участі у розрахунках за договором та для вилучення іпотеки та заборони повинен особисто звернутися іпотекодержатель ОСОБА_1 , за заявою якого накладалася заборона та іпотека і за заявою якого вона повинна бути вилучена з реєстрів. ОСОБА_2 попросила почекати, тому що вона приїхала з м. Донецьк тільки на один день і поїхала за ОСОБА_1 . Після чого ОСОБА_1 особисто приїхав до нотаріальної контори, він був один (про те, що його примушують, він нічого не сказав нотаріусу). Він виказав особисто свою волю та бажання, а також особисто поставив свій підпис на двох заявах (складених нотаріусом за його проханням) про повний розрахунок за двома договорами іпотеки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

1-й укладений 07 травня 2010 року за АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Шабадаш Л.С. (заява № 489);

2-й укладений 15 грудня 2008 року за № 8215 на квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рябоконь Ю.С. (заява № 488).

ОСОБА_5 встановлено особу ОСОБА_1 за його паспортом та засвідчено його підпис на заявах відповідно до пунктів 6.1, 6.2 глави 5 розділу Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. У цей день ОСОБА_1 подав нотаріусу дві заяви на вилучення заборони відчуження та повідомлення на вилучення запису про іпотеку на ці дві квартири у Державних реєстрах України, де нотаріус діяла як державний реєстратор. Правомочність та законність дій нотаріуса у даному випадку вже розглянуто в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій адміністративної юрисдикції, в яких у задоволенні скарги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. про визнання неправомірними дій нотаріуса відмовлено.

Після того як минуло більше трьох років, ОСОБА_1 починає звертатися до судів різних інстанцій щодо оскарження вчинених ним дій у нотаріуса (більше 50 заяв), змінюючи при цьому назву позову. У позові він посилається на те, що зазначені дії пов`язані з поданням заяв, вчинених внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного тиску, але це вже кримінальне судочинство. Ці доводи неодноразово перевірялися судами при розгляді попередніх його заяв у судах цивільного судочинства: матеріали кримінальної справи були витребувані та оглянуті у суді, з якої встановлено, що станом на сьогодні кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 , розпочате у 2014 році, уже закрите. Матеріали кримінального провадження стосуються інших дій, вони не містять заяв ОСОБА_1 , що його примушували виконати дії на підтвердження виконання цивільно-правових зобов`язань, які виникли на підставі вищевказаного договору іпотеки та викрадення позивача і примушення його подати заяви до нотаріуса про припинення іпотеки та заборони. Станом на теперішній час не має жодного рішення суду та жодного доказу, що 19 травня 2012 року у нотаріальній конторі ОСОБА_1 діяв під впливом фізичного та психологічного насильства. Посилаючись на ці обставини та вказуючи, що у межах 20 справ встановлені обставини, які спростовують доводи ОСОБА_1 , нотаріус просила відмовити у задоволенні позову (т. 2, а. п. 114 116, 175).

Третя особа ОСОБА_3 своїм право не скористалася та пояснень на позов не подала.

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду (т. 1, а. п. 32).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором іпотеки відмовлено (т. 1, а. п. 122 125).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2016 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними заяви ОСОБА_1 від 19 травня 2012 року про повний розрахунок із ОСОБА_2 , його ж заяви про вилучення обтяження нерухомого майна від 19 травня 2012 року та про визнання недійсним повідомлення ОСОБА_1 про виключення запису з Державного реєстру іпотек від 19 травня 2012 року, визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення боргу за договором від 02 квітня 2010 року відмовлено (т. 1, а. п. 190 198).

У період з 03 серпня 2017 року по 19 липня 2018 року судом апеляційної інстанції переглядалося рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2016 року за нововиявленими обставинами та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами (т. 1, а. п. 237 255, т. 2, а. п. 1 30).

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2, а. п. 39 45).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14 березня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 визначено до розгляду головуючому судді Музиці О.М. (т. 2, а. п. 48).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 березня 2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом № 263/9917/15-ц, її розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені у справі підготовчі судові засідання, роз`яснено сторонам право та строки для подачі відзиву на позову, відповіді на відзив, письмових пояснень та відповідно заперечень (т. 2, а. п. 49).

Таким право сторони скористалися на власний розсуд.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 вересня 2019 року витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С. оригінал заяви від 19 травня 2012 року № 488 про повний розрахунок за договором іпотеки від 15 грудня 2008 року № 8215 (т. 2, а. п. 110).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на предмет іпотеки та визнання недійсними заяв (т. 2, а. п. 180).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 березня 2020 року витребувано у Центральному ВП ГУНП в Донецькій області матеріали кримінального провадження № 0005133, відомості про яке внесені до ЄРДР 26 грудня 2014 року за ч. 2 ст. 146 КК України (т. 2, а. п. 190).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 липня 2020 року до участі у справі в якості третьої сторони залучена ОСОБА_3 (т. 2, а. п. 202).

Позивач ОСОБА_1 до судового засіданні не з`явився, попередньо подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій просив позовні вимоги задовольнити (т. 2, а. п. 186).

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, її представник адвокат Селютін Д.О. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив відмовити у задоволенні позову (т. 2, а. п. 106, 206).

Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С. до судового засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, у повному обсязі скористалася своїм правом на подачу пояснень на позов, її неявка у силу вимог ст. 223 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

ОСОБА_3 до судового засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, її неявка у силу вимог ст. 223 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи по суті.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження тих обставин, на які посилалися сторони, а також витребувані судом як за клопотанням позивача, так і на виконання вимог постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлені наступні обставини та відповідно до них правовідносини.

15 грудня 2008 року між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель) укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. за реєстровим № 8215 (далі договір іпотеки) (т. 1, а. п. 4 6).

Як зазначено в пункті 1.1 договору іпотеки, цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у іпотекодавця на підставі договору позики грошей від 15 грудня 2008 року, укладеного між іпотекодавцем і іпотекодержатем у простій письмовій формі, (далі основний договір) та додатковими договорами до нього, які можуть бути укладені в майбутньому.

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки зміст основного зобов`язання за договором позики грошей, що забезпечено іпотекою: позикодавець (за цим договором іпотекодержатель) на умовах позики згідно зі статтями 1046 1053 ЦК України передав у борг позичальнику (за цим договором іпотекодавець) грошові кошти в розмірі 204 000 грн. зі строком повернення боргу до 15 червня 2009 року включно, і визначені умови повернення позики.

Згідно з умовами пункту 1.3 цього договору позики на забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до пункту 2.1 договору іпотеки сторони оцінюють предмет іпотеки у сумі 204 000 грн. Оцінка предмета іпотеки проведена за згодою сторін з урахуванням ринкових цін та обсягу можливих витрат, пов`язаних з його реалізацією.

Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки сторони домовилися, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання (договору позики) іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 5 договору) на розсуд іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 6.1 договору іпотеки при виконанні усіх умов договору позики (основного зобов`язання), забезпеченого предметом іпотеки, іпотекодержатель, на вимогу іпотекодавця, зобов`язується протягом двох діб здійснити дії для зняття заборони на відчуження предмету іпотеки.

У зв`язку з укладенням договору іпотеки, 15 грудня 2008 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 до припинення чи розірвання договору іпотеки, реєстровий номер 8216.

11 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений додатковий договір до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. за реєстром № 8215, реєстровий номер 1492, відповідно до якого внесені в пункти 1.1, 1.2, 2.1 та в розділ 5 в цілому договору іпотеки зміни та доповнення, та пункти викладені в новій редакції, яка передбачає зміну суми основного боргу на суму 210 000 грн. з виплатою відсотків за ставкою в розмірі 6 % щомісяця та зміну умов погашення боргу. Додатковим договором встановлено оцінку предмету іпотеки в сумі 285 600 грн. Також сторони домовилися, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснене шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, внесеного в договір, про задоволення вимог іпотекодержателя. В разі невиконання умов цього договору іпотекодавцем, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке вважається та має силу договору про задоволення вимог іпотекодержателя, визначає позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а. п. 7).

02 квітня 2010 року між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель) укладений додатковий договір до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю. С. за реєстром № 8215, реєстровий номер 1182, відповідно до якого внесені в пункти 1.1, 1.2, 2.1 у цілому договору іпотеки зміни та доповнення, та зазначені пункти викладені в новій редакції, зокрема: «1.2 Зміст основного зобов`язання за договором позики грошей та додаткового договору до нього, що забезпечено іпотекою: позикодавець (за цим договором іпотекодержатель) на умовах позики згідно зі статтями 1046 1053 ЦК України передав у борг позичальнику (за цим договором іпотекодавець) грошові кошти в розмірі 460 000 грн. з виплатою відсотків за ставкою в розмірі 8,4 % щомісяця, в разі сплати відсотків в строки, зазначені в договорі позики та додатковому договорі до нього, зі строком повернення боргу до 02 жовтня 2010 року (т. 1, а. п. 8).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 02 квітня 2010 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір позики б/н, відповідно до умов якого остання отримала позику в сумі 460 000 грн. зі строком повернення до 02 жовтня 2010 року. Відповідно до пункту 2 договору позика надається під заставу майна: квартири АДРЕСА_1 . Документи на заставлене майно будуть знаходитися у заставодержателя до повного погашення боргу позичальником (т. 1, а. п. 106).

19 травня 2012 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л. С. заяву, реєстровий номер 488, в якій зазначив, що ОСОБА_2 здійснила повний розрахунок з ним згідно з договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С. 15 грудня 2008 року за реєстром № 8215. В заяві вказав, що будь-яких претензій, які б стосувалися розрахунків за вищевказаним договором іпотеки він до ОСОБА_2 не має (т. 1, а. п. 27).

Одночасно позивач звернувся із заявою про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна, а саме спірної квартири, та з повідомленням про виключення запису з Державного реєстру іпотек на підставі заяви про повний розрахунок.

На підставі поданої ОСОБА_1 заяви про повний розрахунок із ним відповідачем ОСОБА_2 , приватний нотаріус Шабадаш Л.С. за реєстром № 491 зняла заборону відчуження з квартири АДРЕСА_1 та вилучила з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження об`єкта цього нерухомого майна (т. 1, а. п. 28, 29, 79 82).

Відповідно до заяв ОСОБА_1 , посвідчених приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С. та розписок, ним отримано від ОСОБА_2 14 січня 2009 року 9 000 грн., 13 травня 2009 року 12 600 грн., 17 лютого 2009 року 9 000 грн., 14 квітня 2009 року 16 800 грн., 29 липня 2009 року 12 000 грн., 28 серпня 2009 року 6 000 грн., 08 вересня 2009 року 4 200 грн., 12 січня 2010 року 15 000 грн., 01 лютого 2010 року 5 000 грн., 29 липня 2009 року 3 000 грн., 28 серпня 2009 року 47 400 грн., 02 жовтня 2009 року 16 800 грн. (т. 1, а. п. 73 78).

Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу на вимогу суду про витребування доказів до матеріалів справи долучена номенклатура справ № 9/03-07 за 2013 рік, відповідно до якої документи (запити, вимоги, заяви, витяги, інформаційні довідки тощо) щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та надання інформації за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до акта знищені (т. 2, а. п. 117 119, 176, 177).

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів.

Судом досліджені матеріали кримінального провадження № 0005133, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 грудня 2014 року за заявою ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 146 КК України.

Так, завідуючий Маріупольським відділенням судмедекспертизи ОСОБА_8 27 січня 2015 року повідомив слідчого Волошину С.В., що 21 травня 2012 року до Маріупольського відділення судово-медичної експертизи звертався ОСОБА_1 для визначення ступеню тяжкості завданих йому тілесних ушкоджень. ОСОБА_1 заявив, що буде лікуватися, у зв`язку з чим для проведення експертизи і визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, необхідно представити медичні документи. Станом на 27 січня 2015 року медичні документи на експертизу не представлені.

У матеріалах справи наявний акт судово-медичного дослідження (обстеження) від 21 травня 2012 року № 745, розпочатого 22 травня 2012 року та завершеного 25 березня 2015 року, відповідно до висновку якого на підставі судово-медичного обстеження ОСОБА_1 , представлених медичних документів на його ім`я, враховуючи обставини випадку і у відповідь на поставлені питання, експерт вважає, що виявлені у нього при огляді та зверненні за медичною допомогою тілесні ушкодження: синець обох плечей, садно лівої гомілки, заподіяні дією тупих предметів, можливо в строк, на який посилається оглянутий, і по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Також, під час кримінального провадження допитані: ОСОБА_1 в якості потерпілого та свідки: приватний нотаріус Шабадаш Л.С., Домбровський Є.В., Михайловська Ю.С., Чуприна О.В., Пархоменко Т.І., Бутко А.А.

Наразі кримінальне провадження триває, останні слідчі (розшукові) дії у ньому проведені у грудні 2018 року.

Проводячи оцінку матеріалів кримінального провадження, суд вважає, що акт медичного обстеження відповідно до ст. 77 ЦПК України відноситься до доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Що стосується показів свідків, які отримані під час проведення досудового розслідування, то суд не приймає їх як докази, оскільки такі не отримувалися судом у порядку, передбаченому ст. 90 ЦПК України.

Під час первісного розгляду справи судом, за клопотанням позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_4 , допитані свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , однак 16 липня 2020 року від позивача ОСОБА_6 надійшла письмова заява, в якій він просив не викликати для допиту цих свідків (т. 2, а. п. 204), а від представника відповідача ОСОБА_4 надійшла заяву про залишення без розгляду його клопотання про допит указаних свідків (т. 2, а. п. 205), тому суд у силу вимог ч. ч. 2 5 ст. 12, ч. ч. 1 3 ст. 13 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, приймає те, що сторони на власний розсуд розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору та відповідно не здійснює виклик цих свідків до суду для їх допиту.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Отже, суд не допитує свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_9 з підстав відмови позивача та представника відповідача від їх допит та відповідно, за відсутності підстав для прийняття їх попередніх показів згідно з ст. 90 ЦПК України, не приймає в якості доказів та не оцінює надані ними покази під час первісного допиту.

Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання грошового зобов`язання, визнання недійсними заяв та повідомлень щодо відсутності боргу та запису про виключення обтяжень в реєстрі Іпотек.

Мотиви суду.

Для встановлення підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, обов`язковому встановленню підлягають обставини складення ОСОБА_1 заяви від 19 травня 2012 року (реєстраційний № 488) про проведення ОСОБА_2 повного розрахунку з ОСОБА_1 за договором іпотеки від 15 грудня 2008 року (реєстраційний № 8215), заяви ОСОБА_1 про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна від 19 травня 2012 року (вх. № 45221079) та повідомлення ОСОБА_1 про виключення запису з Державного реєстру іпотек від 19 травня 2012 року (вх. № 45221083) під тиском та відповідно їх дійсність.

Підставами позову в цій частині позивач ОСОБА_1 наводить те, що дані заяви ним складені без волевиявлення внаслідок погрози та під примусом, зокрема, що 19 травня 2012 року він насильно викрадений, до нього застосоване фізичне насильство, його, проти його волі, відвезли до нотаріуса, де він проти своєї волі вимушений був підписати заяви та повідомлення, що борг позичальником погашений.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним з цих підстав позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проводячи оцінку матеріалів кримінального провадження, які заведені за заявою ОСОБА_1 , у тому числі медичного акта, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відтак, питання чи мали місце обставини, на які послався ОСОБА_1 , про злочинні дії із застосуванням фізичного насильства з примусу на підпис ним у нотаріуса заяви і повідомлення про повне погашення боргу та зняття обтяження з предмету іпотеки, що не відповідало фактичним обставинам і його волі, підлягає встановленню судом у межах кримінальної справи (навіть і при вирішенні судом питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності).

Верховний Суд у численних постановах, а саме: від 06 травня 2020 року у справі № 235/1685/17 вказав, що досудове розслідування слідчим правоохоронного органу як окрема стадія кримінального провадження не включає в себе надання оцінки доказам на предмет їх належності і допустимості, це є компетенцією суду (під час розгляду кримінального провадження); від 04 березня 2020 року у справі № 234/5040/17 вказав, що наявність існування в ЄРДР запису про кримінальне провадження без обвинувального вироку не є належним доказом вибуття автомобіля з володіння позивача унаслідок вчинення діяння, що містить ознаки злочину, поза його волею; від 14 квітня 2020 року у справі № 761/28426/17 вказав, що преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Отже обставини, якими ОСОБА_1 мотивує позов щодо застосування до нього насильницьких дій з примусу до написання заяв і повідомлення від 19 травня 2012 року поза його волею підлягають встановленню саме судом під час розгляду кримінальної справи у відкритому кримінальному провадженні № 0005133.

Із досліджених судом матеріалів кримінального провадження не вбачається, що на даний час зведений обвинувальний акт, за наслідками розгляду якого прийняте судове рішення (обвинувальний вирок). Отже, у справі не встановлено особу злочинця, не встановлено факту вчинення певною особою злочинних дій щодо позивача, що передувало написанню ним заяв і повідомлення.

У кримінальному проваджені розслідується факт викрадення, який охоплюється положеннями ст. 146 КК України, однак дане кримінальне провадження не розслідується за іншими фактами, наприклад, примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань (ст. 355 КК України), тощо, які могли б бути оцінені судом в якості доказів в цілому, чи окремо (ст. ст. 76, 89 ЦПК України).

Окремо необхідно вказати, що позивач до правоохоронних органів з приводу фізичного примусу і протиправних дій невідомих осіб з його викраденням, які, за його доводами, мали місце 19 травня 2012 року, звернувся лише 26 грудня 2014 року, тобто за спливом понад 2,5 роки після цих подій. Суду не представлено належних та допустимих доказів, які б свідчили про обставини довготривалого зволікання з порушенням кримінальної справи.

Отже, суду не представлено доказів, які б свідчили про наявність фізичного тиску на ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_2 або інших осіб в її інтересах з метою спонукати позивача до написання оспорюваних заяв та повідомлень.

Як зазначено вище, вимоги ст. 231 ЦК України передбачають також підстави для визнання недійсним правочину внаслідок вчинення психологічного тиску та на ці підстави позову посилався ОСОБА_1 , тому суд також їх перевіряє.

Перевіряючи представлені суду докази та відповідно матеріали кримінального провадження, а також надані письмові пояснення приватного нотаріуса Шабадаш Л.С., яка посвідчувала оспорювані заяви та повідомлення, необхідно дійти висновку, що такі не містять будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про наявність психологічного тиску як зі сторони ОСОБА_2 , так і інших осіб на підписання ОСОБА_1 оспорюваних заяв та повідомлень як до, так і під час вчинення нотаріальних дій.

У цій справі, для визнання недійсними заяв та повідомлень, саме у позивача наявний обов`язок довести факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Аргументи позивача про наявність фактів застосування відносного нього фізичного та психологічного тиску з боку невідомих осіб, які нібито завели його до нотаріальної контори, між собою не містять логічного, послідовного та змістовного зв`язку, на думку суду, ґрунтуються на бажанні позивача у такий спосіб повернути майно до попереднього обтяження, що не може бути розцінене судом як підстава для визнання оспорюваних заяв та повідомлень недійсними, а рішення суду не може ґрунтуватися лише на доводах позивача, а тим більше на припущеннях.

Заслуговує на увагу і та обставина, що приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С. здійснює свою діяльність за адресою: проспект Перемоги, 111, м. Маріуполь, реєстраційні дії проведені з 18:04:63 год. по 18:19:29 год. (т. 1, а. п. 79 82), даний проспект є густонаселеним та у цей час там досить забагато населення, тому, у разі небезпеки для позивача, йому відповідно нічого не заважало покликати на допомогу, однак відомостей про такі обставини суду не представлено, що ставить під сумнів його посилання.

Як під час первісного розгляду справи судом, так і під час розслідування кримінального провадження ОСОБА_1 вказував про його викрадення об 15:00 - 16:00 год. та про те, що його одразу привезли до нотаріуса, однак нотаріальні дії проведені з 18:04:63 год., тому посилання на викрадення та застосування психічного та психологічного тиску для суду є непереконливими.

Не знайшли свого підтвердження і ті обставини, що ОСОБА_1 привезли на вантажному автомобілі невідомі особи та у подальшому біля приміщення нотаріуса його очікувало ще 5 осіб.

Отже, під час розгляду справи судом не здобуто доказів застосування щодо позивача з боку другої сторони за договором або з боку іншої особи фізичного чи психологічного тиску, що подавило його волю при написанні і поданні нотаріусу оспорюваних заяв і повідомлення.

Надаючи оцінку тим обставинам, що у справі відсутні розписки, які б підтверджували факт повного розрахунку за основним договором позики, суд виходить з того, що у матеріалах справи наявні розписки про повернення грошових коштів (т. 1, а. п. 73 78), що відповідає п. 6.8 договору іпотеки та додатковими угодами до нього (т. 1, а. п. 4 6).

Доводи позивача про не проведення з ним відповідачем розрахунку за договором позики від 02 квітня 2010 року, з посиланням на відсутність в останньої письмових розписок про отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів та наявність у самого позивача правовстановлюючих документів на квартиру предмет іпотеки, судом не приймаються, оскільки відповідно до п. 6.1 договору іпотеки від 15 грудня 2008 року, зі змінами, внесеними додатковими договорами від 11 березня 2009 року та від 02 квітня 2010 року, при виконанні усіх умов договору позики (основного зобов`язання), забезпеченого предметом іпотеки, іпотекодержатель, на вимогу іпотекодавця, зобов`язується протягом двох діб здійснити дії для зняття заборони на відчуження предмету іпотеки.

Таким чином, зверненням до нотаріуса із заявою про повний розрахунок ОСОБА_2 згідно з договором іпотеки від 15 грудня 2008 року, яким було забезпечено виконання останньою зобов`язання, що виникло у неї за договором позики від 02 квітня 2010 року, і підтвердженням відсутності у нього будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за вищевказаним договором іпотеки, а також зверненням із заявою про вилучення обтяження на передану в іпотеку квартиру та повідомленням про виключення запису з державного реєстру іпотек, ОСОБА_1 письмово було підтверджено виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики, що узгоджується з положеннями п. 6.1 договору іпотеки.

Не знайшли свого документального підтвердження обставини наявності у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на спірну квартиру та навіть за наявності такого, ці обставини свідчать про невиконання саме ОСОБА_1 умов договору щодо повернення правовстановлюючих документів у випадку проведення повного розрахунку.

Також, позивачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про витребування у приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. оригіналу оспорюваної заяви, в якому він вказав, що відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. У цьому клопотанні ОСОБА_1 заявив, що копію заяви № 488 про повний розрахунок за договором іпотеки від 15 грудня 2008 року він ставить під сумнів та просив суд не приймати її до уваги, оскільки такої заяви в оригіналі не було (т. 2, а. п. 92).

Судом, від приватного нотаріуса Шабадаш Л.С., витребувані оригінали оспорюваних заяви та повідомлення (т. 2, а. п. 110), на виконання цієї ухвали приватний нотаріус Шабадаш Л.С. представила відомості номенклатури справ № 9/03-07 за 2013 рік, відповідно до якої документи, у тому числі заяви щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та надання інформації за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до акта знищені (т. 2, а. п. 117 119, 176, 177).

До матеріалів справи долучені фотокопії заяви № 488 та повідомлення про виключення запису з Державного реєстру, які посвідчені підписом та печаткою приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. (т. 1, а. п. 27 29).

Надаючи оцінку цим обставинам, суд виходить з того, що у пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК (наразі ч. 11 ст. 83 ЦПК) просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК, на теперішній час ст. 81 ЦПК України) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК (натепер ст. 12 ЦПК) сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Відповідно до ч. 11 ст. 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Положення статті 89 ЦПК України передбачають, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд приймає до уваги те, що оригінал оспорюваної заяви знищений у передбаченому порядку, позивач у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України не подав відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і можуть бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів.

Оспорювана копія заяви не викликає у суду сумнів в її достовірності і не вказує на ознаки підроблення та жодним із учасників справи не заявлялося про таке підроблення, тому приймається судом як дійсний факт. Іншого суду не представлено.

Поряд з цим, позивач оспорює заяву як дійсний факт, тобто факт, який мав місце та вчинений під фізичним та психологічним тиском, у той же час ставить під сумнів її існування у природі, що між собою не є тотожними обставинами і оцінюється судом як мета позивача у будь-який для себе спосіб домогтися позитивних наслідків, пов`язаних із розглядом цієї справи.

Заслуговує на увагу та обставина, що позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи судами різних інстанцій послідовно та односторонньо вказував, що заяву про повний розрахунок та повідомлення про виключення запису з Державного реєстру іпотек він підписував внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного тиску, а у клопотанні від 13 червня 2019 року (т. 2, а. п. 92), позивач вказує, що такої заяви не існує (тобто він її не підписував), що за своїм змістом між собою є взаємовиключними обставинами та розцінюється судом як бажання сторони позивача у такий спосіб додатково спростувати оспорюваний ним факт.

Положення чинного ЦПК України мають на меті забезпечити своєчасний розгляд справ і правову визначеність, унеможливити зловживання процесуальними правами та підвищити ефективність судочинства в цілому, для чого встановлено чіткий порядок вчинення процесуальних дій, визначено стадії судового процесу, запроваджено розумні обмеження, у тому числі щодо права позивача змінити предмет або підстави позову.

Довід про відсутність оригіналу заяви є, ніщо іншим, як зміна підстав позову, що повинно бути реалізовано у спосіб, регламентований чітким порядком вчинення процесуальних дій (ст. ст. 43, 49 ЦПК України), наведений у такий спосіб аргумент порушує визначений порядок вчинення процесуальних дій та не ґрунтується на змісті правової визначеності.

Отже, у спосіб, передбачений ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач ОСОБА_1 не довів, що оспорювані ним заяви та повідомлення підписані під фізичним та психологічним тиском поза межами його волі.

Щодо правомірності дій нотаріуса, то суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 43 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на 19 травня 2012 року, не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб її учасників або їх уповноважених представників.

При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Особа віком до 16 років встановлюється за свідоцтвом про народження за умови підтвердження батьками (одним з батьків) того, що ця особа є їх дитиною.

Статтею 44 цього Закону передбачено, що під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:

1) вчинення такої дії суперечить законодавству України;

2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії;

3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії;

4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства;

5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень;

6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності;

7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення;

8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням;

9) в інших випадках, передбачених цим Законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Зі змісту статті 54 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди.

Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідно до статті 78 указаного Закону нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини.

На угоді може бути засвідчена справжність підпису особи, що підписалась за іншу особу, яка не могла це зробити власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин.

Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

Відповідно до підпунктів 6.1, 6.2 пункту 6 Глави 7 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить закону і які не мають характеру правочинів та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини.

Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

Зміна або розірвання нотаріально посвідченого договору передбачені підпунктами 7.1, 7.2, 7.3 пункту 7, Глави 1, у розділі ІІ даного Порядку, а саме договір сторін про зміну або розірвання нотаріально посвідченого договору здійснюється шляхом складання окремого договору.

Договір про зміну або розірвання договору підписується сторонами і посвідчується нотаріусом. На всіх наданих нотаріусу примірниках основного договору проставляється відмітка про його зміну або розірвання, у якій зазначаються номер за реєстром та дата посвідчення договору про зміну або розірвання, проставляється нотаріусом підпис і скріплюється його печаткою.

Якщо нотаріус, який посвідчив договір, позбавлений можливості посвідчити договір про його зміну або розірвання (у разі смерті, заміщення нотаріуса, у разі неможливості виконання ним своїх обов`язків, припинення нотаріусом діяльності, передачі документів до державного нотаріального архіву або з будь-яких інших причин), договір про зміну або розірвання договору може бути посвідчений іншим нотаріусом. При цьому таким нотаріусом складається додатковий примірник договору, який направляється ним за місцем зберігання договору, що змінюється або розривається. Сторонам договору нотаріус роз`яснює про повернення документа за місцем зберігання примірника договору, що розірваний.

Матеріали справи не містять доказів, які б указували на допущення зі сторони нотаріуса ОСОБА_5 порушень будь-яких наведених норм матеріального права, які могли б давати суду підстави для визнання недійсними оспорюваних заяв та повідомлень.

Отже, необхідно дійти висновку, що приватний нотаріус діяла в межах своєї компетенції і відповідно до вимог діючого законодавства при вчиненні нотаріальних дій щодо засвідчення справжності підпису на спірних документах заяві та повідомленні.

Щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 594 ЦК України в разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. У разі припинення застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов`язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», в редакції станом на 19 травня 2012 року, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору (п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку).

Оскільки матеріали справи свідчать про те, що основне зобов`язання ОСОБА_2 (іпотекодавець) перед ОСОБА_1 (іпотедержатель) припинилося внаслідок повного виконання грошового зобов`язання за договором позики від 15 грудня 2008 року, необхідно дійти висновку, що іпотека, яка має похідний характер від основного зобов`язання, у силу його припинення, не є дійсною та вважається припиненою, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Стороною відповідача заявлено про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та про визнання недійсними заяв та повідомлень.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як роз`яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в частині визнання недійсними оспорюваних заяв та повідомлень та відповідно безпідставність вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, і саме з цих підстав суд відмовляє у задоволенні позову, тому у даному випадку відсутні підстави для відмови у позові ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском позовної давності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи, які мають правове значення для вирішення спору по суті.

Розподіл судових витрат.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову ОСОБА_1 як особа з інвалідністю ІІ групи у силу п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому судовий збір відноситься за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 218, 231, 267, 593, 594, 599 ЦК України, ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 43, 44, 49, 54 Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012с року № 296/5, ст. ст. 12, 13, 76 81, 82, 83, 95, 141, 176, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Лариса Семенівна, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання грошового зобов`язання, визнання недійсними заяв та повідомлень відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів або безпосередньо до апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 30 липня 2020 року.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , 1953 року народження, паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , засоби зв`язку НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ;

ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_5 , ІПН НОМЕР_6 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Суддя О.М.Музика