Справа № 303/2292/20
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2020 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючого судді Довжанин В.М.

за участю секретаря судових засідань Варга Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

05 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, якою просить суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України встановлене державним виконавцем Мукачівського РВ ДВС відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладене в рамках виконавчого провадження № 4133275.

Заяву обґрунтовано тим, що 10.01.2019 року державним виконавцем Мукачівського РВ ДВС Південно-Західного МРУМЮ (м.Івано-Франківськ) Клованич В.М. винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № 4133275. Про існування вказаної постанови ОСОБА_1 дізнався випадково, під час перетину державного кордону 29.04.2020 року. З постановою не погоджується, вважає її незаконною і такою, що порушує його права, оскільки між ним та колишньою дружиною існувала домовленість про сплату грошових коштів безпосередньо дитині, також на утриманні заявника перебувають інші діти та хворіючи теща, а інших осіб які б забезпечували його сім`ю немає. Крім того, ОСОБА_1 отримав офіційні документи для працевлаштування за кордоном, а за наявності оскаржуваної постанови, не може реалізувати своє конституційне право на працю.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомлено.

Державний виконавець Мукачівського РВ ДВС Південно-Західного МРУМЮ (м.Івано-Франківськ) Клованич В.М. у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином. Подала заяву про розгляд справи без її участі.

13.05.2020 року державним виконавцем Мукачівського РВ ДВС Південно-Західного МРУМЮ (м.Івано-Франківськ) Клованич В.М. подано заперечення в яких зазначила, що вимоги викладені в заяві вважає не обґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню. Обставини на які посилається ОСОБА_1 в своїй заяві не є підставою для скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, а оскаржувана постанова прийнята з метою реалізації охоронюваних законом прав дитини для забезпечення її належного розвитку. Крім того, ОСОБА_1 вже звертався з аналогічною заявою в задоволенні якої ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 08.02.2019 року йому було відмовлено в задоволенні скарги, яку постановою Закарпатського апеляційного суду від 01.10.2019 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, повно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 08.01.2004 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 4133275 з примусового виконання виконавчого листа № 2-487 виданого 27.03.2003 року Мукачівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20.03.2003 року і до її повноліття.

Після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 10.01.2019 року за період з 20.03.2013 року по 10.01.2019 року в сумі 95 530,54 гривень.

Постановою державного виконавця Мукачівського РВ ДВС Південно-Західного МРУМЮ (м.Івано-Франківськ) Клованич В.М. в рамках примусового виконання виконавчого листа № 2-487 від 10.01.2019 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до змісту ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, тощо.

Частинами 3, 4 ст. 12 та ч. 1, 5, 6 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно до п.п 1, 2, 3, 4 п. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці (згідно редакції на момент винесення оскаржуваної постанови), державний виконавець виносить вмотивовані постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 та ч. 1 ст 79 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади та громадянами і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість рішень суду гарантується Конституцією і законами України, та є однією з головних засад судочинства, визначених положеннями ст. 129 Конституції України.

Рішенням Мукачівського районного суду від 27.03.2003 року ОСОБА_1 зобов`язано сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20.03.2003 року і до її повноліття

Встановлено, що боржник присуджені аліменти тривалий час не виплачував, внаслідок чого утворилась заборгованість, сукупний розмір якої значно перевищує суму відповідних платежів за чотири місяців.

Таким чином, державним виконавцем Мукачівського РВ ДВС Південно-Західного МРУМЮ (м.Івано-Франківськ) Клованич В.М. на момент ухвалення оскаржуваної постанови достеменно встановлено факт наявності у ОСОБА_1 заборгованості за виконавчим листом № 2-487 виданим 27.03.2003 року Мукачівським районним судом, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження на примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах у межах повноважень та у спосіб, визначеними цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 28 Закону України «Про виконавчого провадження» встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Як вже судом встановлювалось, ОСОБА_1 , як боржник за виконавчим провадженням, був обізнаний про наявність виконавчого провадження ВП № 4133275, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-487 виданого 27.03.2003 року Мукачівським районним судом.

ОСОБА_1 у вказаному НОМЕР_1 , періодично здійснював свій обов`язок зі сплати аліментів про що свідчать проплати: липень 2019 року -1000 гривень, вересень 2019 року 20 000 гривень, жовтень 2019 року - 100 гривень, листопад 2019 року - 200 гривень, січень 2020 року - 100 гривень, лютий 2020 року - 200 гривень, березень 2020 року - 200 гривень, квітень 2020 року - 100 гривень.

Згідно розрахунку залишок заборгованості станом на 13.05.2020 року складає 109 494,05 гривень.

Наведене свідчить про те, що боржник ОСОБА_1 , знаючи про необхідність виконання зобов`язань зі сплати аліментів, покладених на нього судовим рішенням, не сплачував належним чином аліменти на утримання дитини, до моменту винесення оскаржуваної постанови не вчиняв дій, спрямованих на погашення заборгованості та належного виконання рішення суду.

Разом з цим, суд не може взяти до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що на його утриманні перебувають інші неповнолітні діти, оскільки останній не надав доказів звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів, які суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Щодо твердження ОСОБА_1 на те, що на його утриманні перебуває хворіюча теща, то таке також судом відхиляється, оскільки остання не є членом сім`ї ОСОБА_1 та не надано доказів того, що теща боржника не отримує пенсії по інвалідності та є не забезпеченою прожитковим мінімумом. Оскільки право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Крім того, ОСОБА_1 не навів будь-яких доводів і не надав доказів на обґрунтування неможливості виконати свій обов`язок чи наявність будь-яких не залежних від нього об`єктивних обставин, які перешкоджали виконувати його зобов`язання на момент винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов.

Вищенаведене дає підстави вважати, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

У відповідності до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Аналіз вищевказаних норм Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про обов`язок державного виконавця в ході примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів перш за все встановити розмір та наявність заборгованості зі сплати аліментів, повідомити боржника про такий.

Статтями13,18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими-нормативно-правовими актами. Також має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вже зазначалось, державним виконавцем 10.01.2019 року було винесено постанову стосовно боржника ОСОБА_1 про: встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Дослідивши дану постанову слід зазначити, що мотивованою і обґрунтованою постановою можливо назвати лише ту постанову, в якій правовий висновок ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами, в тому числі наданими сторонами у справі. Саме лише посилання на норму права не може вважатися належною мотивацією постанови. Завданням вмотивованої постанови є демонстрація сторонам, що вони були почуті.

Ігнорування доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та сталої судової практики як Верховного Суду так і ЄСПЛ.

Крім того, судом встановлено, що борг по сплаті аліментів згідно вказаної постанови розрахований за період з 20.03.2013 року по 10.01.2019 року і складає 95 530,54 гривень, що значно перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.

З аналізу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень вбачається, що вказані постанови, виносяться за наявності заборгованості, яка утворилась з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці. У даному випадку законодавством мається на увазі, наявність заборгованості, яка утворилась за триваючий період, в який боржник зобов`язаний був здійснювати сплату відповідних платежів, однак ухилявся від виконання рішення суду.

Крім того, застосування вказаних обмежень за порушення боржником своїх зобов`язань зі сплати аліментів, мають ознаки застосування мір примусового характеру направлені на виконання боржником рішення суду, у разі його ухилення від виконання рішення суду, тобто для чого за необхідно встановити наявність вини такої особи у свідомому невиконанні рішення суду.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 67), " Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45).

Одночасно слід зазначити, що тимчасове обмеження боржника у виконавчому провадженні у праві на виїзд за кордон належать до обмежувальних заходів.

В п. 43 та 44 рішення у справі «Курочкін проти України» від 20.05.2010 року заява №42276/08, ЄСПЛ зазначив, що «Втручання у право на повагу до приватного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports 1996-111, c. 1001-1002, n. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60, тарішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47)…..

Словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 вимагає передусім, щоб відповідний захід був певним чином передбачений національним законодавством; він також стосується якості відповідного закону і вимагає його відповідності принципу верховенства права та доступності відповідній особі, яка, зокрема, має бути здатною передбачити його наслідки для себе (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 1 липня 2008 р. у справі «Ліберті» та інші проти Сполученого Королівства» (Liberty and Others v. the United Kingdom), заява № 58243/00, n. 59).».

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям:

-по-перше, має ґрунтуватися на законі;

-по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції;

-і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Згідно ст. 33 Конституцією України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе: 1) свободу пересування територією України; 2) право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України; 3) право вільно залишати територію України; 4) право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну. Перші три складові права на вибір місця перебування можуть бути обмежені Законом. Четверта будь-яким обмеженням не підлягає.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відтак будь-які умови обмеження у свободі пересування в разі його застосування обов`язково мають бути визначені Законом.

Суд відзначає, що у національному законодавстві дійсно існує підґрунтя до застосування оспорюваних обмежувальних заходів - це, як зазначено вище, ч.9 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Поряд з тим втручання в право на повагу до приватного життя особи має бути виправданим, тобто має існувати відповідність втручання легітимній меті чи його необхідність.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання суду, виносячи спірну постанову державний виконавець використала надане законом дискреційне повноваження та вжила спірний обмежувальний захід, обґрунтувавши причини винесення постанови та зазначила підстави накладання саме означеного обмежувального заходу. Крім того, цей обмежувальний захід спонукатиме боржника до виконання виконавчого листа та виконання судового рішення.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги відсутність доказів погашення заборгованості зі сплати аліментів, суд вважає оскаржувану постанову винесену державним виконавцем, в рамках виконавчого провадження ВП № 4133275 стосовно боржника ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 10.01.2019 року такою, що винесена державним виконавцем у відповідності до вимог діючого законодавства та відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», жодних норм закону державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови не було порушено.

На підставі викладеного і керуючись статтями 259, 260, 268, 451 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України встановленого державним виконавцем Мукачівського РВ ДВС відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладене в рамках виконавчого провадження № 4133275 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали виготовлено 13.05.2020 року.

Головуючий Довжанин В.М.