КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/132/20
Провадження №2/319/153/2020
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2020 року смт Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Валігурського Г.Ю., при секретарі судового засідання Костенко А.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (позивачка) звернулось до суду з позовною заявою, якою, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 08.04.2020, просить надати дозвіл на виїзд з України громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період з 01 серпня 2020 року по 31 липня 2021 року та громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період з 01 серпня 2020 року по 31 липня 2021 року у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу другого з батьків батька ОСОБА_6 , для в`їзду та виїзду в Словацьку Республіку (Словаччина), з метою отримання дозволу в органах поліції на тимчасове проживання на території Словацької Республіки з можливістю перетинати кордон з іншими країнами Шенгенської зони, в тому числі: Республіки Польща (Польща), Угорської Республіки (Угорщина), Республіка Австрія (Австрія), Чеської Республіки (Чехія), Федеративної Республіки Німеччини (Німеччина), Республіки Болгарія (Болгарія), Італійської Республіки (Італія), Французької Республіки (Франція), Королівства Данії (Данія), Швейцарської Конфедерації (Швейцарії).

В обґрунтування позову зазначила, що з 14.03.2007 перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано рішенням суду від 16.10.2014. Сторони мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після розірвання шлюбу діти проживають з нею. Зазначає, що вона отримала свідоцтво про право на заняття підприємницькою діяльністю в Словацькій Республіці, має в цій країні житло, може забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Для воз`єднання дітей з матір`ю їм необхідно приїхати до Словаччини для отримання дозволу в органах поліції на тимчасове проживання на період підприємницької діяльності позивачки в цій країні. Крім того, на період проживання дітей у Словаччині, з метою підтримки духовного і соціального розвитку особистості, необхідно переміщення по країнах Шенгенської зони. Проте відповідач дозволу на виїзд дітей за кордон не надає. Після розірвання шлюбу з грудня 2014 року відповідач з дітьми не спілкувався, зокрема й по телефону, не приїздив до дітей, не вітав зі святами і взагалі ніякої участі у вихованні дітей не приймав.

Також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу в сумі 5040 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Пояснили, що дозвіл на виїзд дітей за кордон необхідний їй для постійного проживання з дітьми у вказаній країні для чого їй необхідно тимчасово на період з 01 серпня 2020 року по 31 липня 2021 року вивезти дітей для отримання ними дозволу в органах поліції на тимчасове проживання у цій країні та влаштування їх до навчальних закладів.

Представницею відповідача подано відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги ним не визнаються з тих підстав, що виїзд дітей за кордон в даному випадку не носить тимчасового характеру, не пов`язаний з відпочинком і оздоровленням та з інших підстав, а має на меті визначення місця проживання дітей та еміграцію. Вважає, що такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дітей з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дітей, зміну звичайного соціального, культурного мовного середовища дітей, що впливає на їх подальше життя, розвиток і виховання. Зазначає, що позивачка не обґрунтувала заявлений нею період перебування дітей за кордоном, не вказала адреси за якою будуть перебувати діти, не надано доказів наміру позивачки повернути дітей в Україну саме 31.07.2021, а також доказів наявності у позивачки за кордоном джерела доходу для забезпечення дітей належними умовами проживання у іншій країні. Крім того, відповідач заперечує проти заявлених позивачкою до стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5040 грн. вважаючи їх неспівмірними із складністю справи, витраченим адвокатом часом. При цьому повідомлено про попередній розрахунок витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

В судовому засідання представниця відповідача також заперечувала проти позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. До суду подала заяву про стягнення з позивачки витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 3500 грн.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, допитавши свідків, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у шлюбі з 14.03.2007 по 28.10.2014, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Пролетраської сільської ради Розівського району Запорізької області 14.03.2007 та рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 16.10.2014 у справі № 319/950/14-ц.

Також вказаним рішенням суду шлюб між сторонами розірваний, з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання дітей. Як пояснила позивачка в судовому засіданні на даний час заборгованості по аліментах відповідач не має.

Після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка одружилась з ОСОБА_7 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 01.11.2016) у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

Згідно свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 , повторно виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Розівського районного управління юстиції Запорізької області 13.02.2008, та серії НОМЕР_4 , виданого виконкомом Пролетраської сільської ради Розівського району Запорізької області 22.05.2008, сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , 11.05.2008.

Як слідує з Інформації Департаменту адміністративних послуг Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Маріупольської міської ради від 13.01.2020 № 09-13.07.0039 місце проживання дітей зареєстровано з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до довідки військової частини НОМЕР_5 від 13.04.2020 № 677 ОСОБА_6 з 04.11.2019 бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони.

14 січня 2020 року позивачка отримала Свідоцтво про право на зайняття підприємницькою діяльністю у Словацькій Республіці, копія перекладу якого додана до матеріалів справи.

Також позивачка зі своїм чоловіком мають право на житло у Словацькій Республіці за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією перекладу Заяви під чесне слово власника нерухомості за вказаною адресою ОСОБА_9 .

З податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2019 вбачається, що її дохід від підприємницької діяльності становить 713 125 грн.

Допитана в судовому засідання як свідок дочка сторін ОСОБА_10 пояснила, що близько 6 років проживає з матір`ю, вітчимом та братом у м. Маріуполі. Батько з нею не спілкується, вона його не бачила з того часу як переїхали проживати у м. Маріуполь. Іноді читає SMS повідомлення батька, які приходять на телефон матері. Особисто їй він не пише. Останній раз мати давала їй читати SMS привітання від батька з днем народження. Також шляхом надсилання SMS повідомлення батькові просила надати їй дозвіл для виїзду за кордон, проте отримала відповідь, що це вирішувати не їй. Зі слів матері знає, що батько перебуває на військовій службі. Також їй відомо, що батько перераховує матері кошти на її утримання. Зазначила, що дійсно бажає виїхати на постійне проживання зі своєю сім`єю до Словаччини. Вважає, що зможе навчатись у школі цієї країни. Також пояснила, що мати двічі: першого разу на два тижні, а другого на тиждень, виїжджала до Словаччини. Де проживала мати у Словаччині їй не відомо, як і не відомо про місце та умови проживання, роботи і навчання її сім`ї у разі переїзду до вказаної країни.

Син сторін ОСОБА_11 , який також був допитаний судом в якості свідка, пояснив, що проживає у ОСОБА_12 з вітчимом, матір`ю та сестрою близько п`яти років. З батьком він не спілкувався близько шести років, оскільки останній не проявляє ініціативи для встановлення з ним контакту. Знає, що батьком сплачуються аліменти на його утримання. Зазначив про своє бажання переїхати з сім`єю (матір`ю, сестрою, вітчимом) проживати до Словаччини, отримати там освіту, а в подальшому й роботу. Пояснив, що мати з вітчимом одного разу їздили до Словаччини приблизно на тиждень. Зі слів матері у Словаччині вони були у м. Банська Бистриця та м. Братислава, де проживали у орендованих квартирах. Де саме вони будуть проживати у ОСОБА_13 та про умови проживання йому не відомо. Зі слів матері знає, що планують проживати у м. Банська Бистриця. Щодо школи, у якій йому прийдеться навчатись, він також нічого не знає. Конкретна дата повернення в Україну зі Словаччини йому не відома, вважає, що за його бажанням він можливо буде приїздити на канікули. Знає, що мати у Словаччині ще не працевлаштована.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

При цьому статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як слідує з позовної заяви позивачка бажає виїхати з дітьми до Словацької Республіки з метою постійного проживання у вказаній країні для чого їй необхідно тимчасово на період з 01 серпня 2020 року по 31 липня 2021 року вивезти дітей для отримання ними дозволу в органах поліції на тимчасове проживання у цій країні та влаштування їх до навчальних закладів.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17.

В обґрунтування можливості перебування дітей за кордоном позивачкою до матеріалів позовної заяви додані Свідоцтво про право на зайняття підприємницькою діяльністю у Словацькій Республіці та Заяви під чесне слово ОСОБА_9 про можливість її проживання разом з чоловіком у його нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте вказані документи не свідчать, що діти на період перебування у Словацькій Республіці будуть забезпечені житлом, оскільки, як слідує із Заяви під чесне слово, право проживати у нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , надано виключно для позивачки та її чоловіка і лише на період з 11.02.2020 до 10.02.2021 та не включає можливість проживання з нею її дітей. При цьому як повідомив свідок ОСОБА_4 зі слів матері вони планують жити в іншому місті, а саме у м. Банська Бистриця.

Більше того навіть і сама позивачки згідно вказаної заяви не має права проживати за вказаною адресою після 10.02.2021, тоді як згідно заявлених вимог діти мають перебувати за кордоном до 31.07.2021.

Крім того, відсутні й докази належних умов, створених для проживання дітей за вказаною адресою.

Отже, з наданих доказів неможливо встановити фактичне місце перебування дітей у Словацькій Республіці та умови їх проживання.

Також не надано позивачкою до матеріалів справи й доказів на підтвердження можливості влаштування дітей до шкільних закладів освіти на період навчального року, що почнеться з 01.09.2020 року.

Не доведено доказами й наміру позивачки щодо повернення дітей на територію України після закінчення терміну їх перебування за кордоном.

Свідоцтво про право позивачки займатись підприємницькою діяльністю у Словацькій Республіці не свідчить про можливість забезпечити дітям належні умови проживання в цій країні оскільки не підтверджують фактичного отримання нею доходів у вказаній країні.

Також матеріали справи не містять доказів права на тимчасове проживання у Словацькій Республіці й самої позивачки.

Дослідити решту поданих позивачкою доказів не виявилось можлим у зв`язку з поданням їх іноземною мовою без перекладу.

Враховуючи, що основною метою дозволу для виїзду дітей за кордон є залишення дітей в подальшому у Словацькій Республіці на постійне проживання, доведення вище наведених обставин є обов`язковим.

Щодо вимог про надання дозволу на виїзд дітей у інші країни Європи, то на обґрунтування наведених позовних вимог позивачкою взагалі не наведено обставин щодо мети та періодів таких поїздок, як і не надано доказів на підтвердження таких обставин.

Надання дозволу на виїзд дітей за кордон за недоведеності конкретної адреси місця перебування дітей за межами України, умов їх проживання, можливості влаштування їх до навчальних закладів та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

За вказаних обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в їх задоволенні має бути відмовлено.

У зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачки по сплаті судового зборуі на професійну правничу допомогу на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивачку.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу за рахунок позивачки судових витрат на правничу допомогу судом встановлено наступне.

У відповідності до положень ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На підтвердження понесених відповідачкою під час розгляду справи витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн. до матеріалів справи надано: Договір про надання правової (професійної правничої) допомоги № 246/06/20 від 03.04.2020, укладений між адвокатом Єрмоленко Л.В. та Пилипенком Б.Б.; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії № 1013829 від 14.04.2020; квитанцію до прибуткового касового ордеру б/н від 26.05.2020; Акт прийому-передачі наданих послуг від 26.05.2020. Також в судовому засіданні при встановлені особи представниці відповідача будо досліджено Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, видане ОСОБА_3 .

Згідно п. 5.1. Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги № 246/06/20 від 03.04.2020 за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар, розмір та порядок оплати якого встановлюється та провадиться за узгодженням сторін, відповідно до виконаної роботи. Розмір гонорару становить 700 грн. за 1 годину правової допомоги.

З Акту прийому-передачі наданих послуг від 26.05.2020 слідує, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката Єрмоленко Л.В. складається з 1 години вивчення фактичних обставин спору, надання консультації клієнту щодо захисту його прав та інтересів у спірних правовідносинах, узгодження правової позиції; 1 ознайомлення з позовною заявою та додатками до неї; 1,5 години складання відзиву на позовну заяву; 1,5 години участі в судових засіданнях.

У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

За змістом ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Адвокат приймала участь у двох судових засіданнях під час розгляду справи по суті. Також адвокат готувала процесуальні документи. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних у зв`язку з цим адвокатом робіт (наданих послуг).

Враховуючи наведене витрати відповідача на професійну правничу допомогу на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивачку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційну скаргу може бути подано до Запорізького апеляційного суду через Куйбишевський районний суд Запорізької області.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 ).

Повний текст рішення складено «28» травня 2020 року.

Суддя Г.Ю.Валігурський