Справа № 352/1394/20
Провадження 2/352/761/20
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

04 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Суддя Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Гриньків Д.В., розглянувши матеріали цивільного позову ОСОБА_1 , до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», Приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Грицак Ольги Іванівни про визнання договору іпотеки припиненим та дій неправомірними, -

В С Т А Н О В И Л А:

27.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Грицак Ольги Іванівни про визнання договору іпотеки припиненим та дій неправомірними.

30.07.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями визначено головуючу суддю Гриньків Д.В. та передано їй матеріали цивільного позову.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 просить визнати припиненим іпотечний договір за №815 від 17.09.2014 року, укладений між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» на забезпечення виконання генерального кредитного договору за №06.201-72/025 від 17.09.2014 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Компанія «Рона».

Перевіривши матеріали позовної заяви та даних до неї документів, вважаю, що у відкритті провадження слід відмовити з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

До юрисдикції господарських судів належать спори щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічного висновку щодо суб`єктної юрисдикції у спорах за подібних правовідносин, у яких фізичною особою оспорюється похідне зобов`язання від основного зобов`язання, яке виникло між двома юридичними особами, Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18.

Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, встановлено, що предметом іпотечного договору за №815 від 17.09.2014 року є комерційне нерухоме майно, а саме: комплекс СТО, що складається з цегляного адміністративного будинку, автосалону, кафе, шашличної та земельної ділянки з цільовим призначенням- для обслуговування комплексу станцій за цільовим обслуговуванням.

На підтвердження використання позивачем як фізичною особою-підприємцем вищевказаних будівель в господарській діяльності вказує те, що видами діяльності ОСОБА_1 згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є: КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; Код КВЕД 96.04 Діяльність із забезпечення фізичного комфорту; Код КВЕД 55.10 Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування; Код КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний).

Так, відповідно до частин першої, другої статті 3 ГК України як господарську діяльність у цьому Кодексі розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану в тому числі на виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Таким чином господарське зобов`язання було забезпечене іпотекою комерційної нерухомості, яка створена чи придбана позивачем виключно з метою здійснення саме господарської діяльності.

Крім того в р.8 іпотечного договору за №815 від 17.09.2014 Реквізити та підписи сторін іпотекодавцем зазначено: ОСОБА_1 , код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців , а не реєстраційний номер облікової картки платника податків, який зазначається у випадку укладення договору з фізичною особою.

З огляду на зазначене, факти передання позивачем у іпотеку комерційного майна нерозривно пов`язаного із здійсненням підприємницької діяльності та забезпечення господарського зобов`язання іпотекою комерційної нерухомості додатково свідчать про те, що вирішення даного спору належить до юрисдикції господарських судів.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи - підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Набуття статусу фізичної особи - підприємця не означає, що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Водночас лише та обставина, що фізична особа - підприємець не відобразила наявність у неї такого статусу в тексті укладеного договору, не змінює характеру набутих нею прав та обов`язків як таких, що виникли з господарських правовідносин, якщо такі правовідносини мають ознаки здійснення їх у межах господарської діяльності.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в справі за №743/534/16-ц від 07.04.2020 року, та відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Інша вимога позивача про визнання дій щодо невключення в іпотечний договір певної інформації є по своїй суті теж оспорюванням фізичної особи похідного зобов`язання від основного зобов`язання, яке виникло між двома юридичними особами, крім того правовідносини мають ознаки здійснення їх у межах господарської діяльності, тому також не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду в справі за №352/1547/18 від 11.03.2020 року як обгрунтування необхідності розгляду справи за правилами цивільного судочинства суддя зазначає, що зазначений спір за своєю правовою природою стосувався розпорядження спільним сумісним майном подружжя, а тому суд касаційної інстанції дійшов висновку, що відносини між стронами виникли із сімейних, а не господарських правовідносин.

З огляду на зазначене, правова позиція, викладена Верховним Судом у вищевказаній постанові не може бути застосована в даній справі, так як стосується інших правовідносин.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі ст.3 Господарського кодексу України, ст.24-26 Цивільного кодексу України, керуючись ст.4 ГПК України, п.1 ч.1 ст.186, ч.4 ст.263 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИЛА:

відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в цивільній справі за позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Грицак Ольги Іванівни про визнання договору іпотеки припиненим та дій неправомірними.

Копію цієї ухвали, разом з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Роз`яснити позивачу, що вирішення даного спору відноситься до юрисдикції господарського суду.

Згідно ст.261 ЦПК України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду через Тисменицький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Гриньків Д.В.