Дата документу 08.05.2020
Справа № 501/3207/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за

позовом ОСОБА_1 , місце реєстрації (проживання): АДРЕСА_1

до

відповідача: Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна», місце знаходження: 01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд.15

предмет та підстави позову: про зобов`язання надати інформацію та стягнення коштів,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 02.11.2018 року звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов`язання надати інформацію (а.с.1-3 т.1), згідно якого просить суд:

- зобов`язати відповідача надати йому (позивачу) безкоштовно, в електронному або паперовому вигляді у вигляді роздруківки, історії викликів та повідомлень (вхідних та вихідних) за: НОМЕР_1 (договір №55/64 від 10.02.2003) та НОМЕР_2 (договір №55/83 від 05.05.2004) за максимально можливий термін (але не менше як за три роки) від поточного часу з зазначенням номерів викликів, про зобов`язання надати інформацію (мобільної соти) та азимуту надходження сигналу, а також змістом повідомлень, вищезазначеної операції (кожної) та усю без виключення іншу наявну у відповідача інформацію, у тому числі й технічну, щодо наданих йому (позивачу) послуг як загалом так й за окремими операціями;

- стягнути з відповідача на його (позивача) користь суму у розмірі 3600 грн. за неналежне виконання умов договору.

Позив мотивований тим, що 03.11.2017 року він (позивач) звернувся до відповідача, який є правонаступником компанії «Українсько-Германсько-Голандсько-Датського спільного підприємства «Український мобільний зв`язок» в Україні» та у минулому є компанією ПрАТ « МТС Україна» щодо надання йому «історії викликів і повідомлень (вхідних та вихідних) за його номером за максимально можливий термін (два роки й більше з поточного часу) з зазначенням використовуваної базової станції (мобільної соти) та азимуту надходження сигналу, а також змістом повідомлень, вищезазначеної операції (кожної)», але йому було відмовлено у такому, чим порушено його права як споживача надаваних відповідачем послуг.

Позивач вважає, такі дії незаконними з тих підстав того, що:

- правовідносини між ним (позивачем) та відповідачем визначені договорами про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку №55/64 від 10.02.2003 та №55/83 від 05.05.2004;

- у п.1.1 Договору відповідач підтверджує, що надає послуги «згідно встановленої ліцензії щодо надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку», а відтак він є оператором телекомунікаційних послуг;

- у п.1.2 Договору відповідач зазначає, що «порядок надання послуг встановлюється згідно законодавства», а відтак підтверджує, що послуги, що він надає, мають у першу чергу відповідати законодавству;

- у п.3.5 Договору зазначено, що «оператор має інші обов`язки відповідно до законодавства», що свідчить про те, що перелік надаваних відповідачем послуг не є вичерпним переліком обов`язків перед ним (позивачем) й може виходити за їх межі, якщо законодавство встановлює інші норми;

- Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року затверджено «Правила надання та отримання телекомунікаційних послуг», якими регламентовано дії відповідача, де зазначено, що:

а. 39.4: «Оператори, провайдери зобов`язані ….. вести облік обсягу та вартості наданих послуг за кожним видом окремо, забезпечувати його достовірність, зберігати записи про надані послуги протягом строку позовної давності, визначеного законом»;

б. 42: «Оператор, провайдер повинен відповідно до законодавства забезпечувати збереження відомостей про абонента, отриманих під час укладання договору, а також про надання послуг, у тому числі факт їх отримання, обсяг, зміст, маршрути передачі інформації тощо, і несе відповідальність за їх схоронність…»;

в. 45: «Інформація про надані послуги може бути надана абонентові, з кінцевого обладнання якого отримувались послуги, його законному представникові, а також іншим особам за письмовою згодою абонента чи відповідно до закону»;

г. 51: «Оператор, провайдер зобов`язаний на вимогу споживача безоплатно, в порядку встановленому законодавством, повідомляти про надані йому послуги, в тому числі їх обсяг та вартість, іншу інформацію відповідно до цих Правил, інших актів законодавства та договору».

Також, позивач зазначає в позові, що відповідач на його (позивача) особистий запит інформації щодо наданих особисто позивачу послуг абияк не має права, але робить таке, порушуючи законодавство. Перед зверненням до суду позивач намагався пояснити відповідачу свою позицію, ведучи довготривале листування, але це не призвело до абиякого позитивного результату щодо вирішення питання.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач відмовляється виконувати умови Договору та не має запитуваних ним даних, а відтак порушував ці умови й три роки тому, не дотримуючись законодавства щодо схоронності таких, просить суд додатково стягнути з відповідача на свою користь 3600 грн., що є його усередненою абонентською платою відповідачу за надавані послуги за останні 36 місяців до звернення до нього з вищезазначеним питанням.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

ОСОБА_1 24.04.2019 року надав до суду заяву про забезпечення позову (а.с.93-94), яку у подальшому уточнив (а.с.109-111 т.1).

Представник відповідача надав до канцелярії суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.134-135 т.1).

Представник відповідача звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 16.05.2019 року про забезпечення позову (а.с.1-4 т.2).

ОСОБА_1 02.03.2020 року надав на електронну адресу суду заяву про відвід судді (а.с.182-184 т.2).

Позивач ОСОБА_1 18.03.2020 року надав на електронну адресу суду заяву про відвід судді Петрюченко М.І. (а.с.189-191 т.2).

В судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач був належним чином сповіщений про день і час судового розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, 27.04.2020 року надав до суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на запровадження карантину через спалах коронавірусу.

Разом з тим, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Отже, оцінюючи обставини справи, характер процесу та його значення для позивача, а також приймаючи до уваги те, що провадження в цій справі відкрито ще 29.03.2019 року, справа тривалий час перебувала в провадженні апеляційного суду щодо розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про забезпечення позову (існує тривалий розгляд справи), суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі представника відповідача.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу від 02.11.2018 року справа розподілена на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.25 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 09.11.2018 року позовну заяву залишено без руху (а.с.30 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22.11.2018 року позовну заяву повернуто позивачу (а.с.34 т.1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 18.03.2019 року ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 22.11.2018 року скасовано, цивільну справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.76-79 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 29.03.2019 року відкрито провадження у справі (а.с.84-85 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16.05.2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено (а.с.116-118 т.1).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.06.2019 року витребувано з Іллічівського міського суду Одеської області матеріали цивільної справи (а.с.14 т.2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.11.2019 року апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» задоволено частково, ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 16.05.2019 року - змінено, виключено з резолютивної частини ухвали суду «За наявності більш ранній період», в іншій частині ухвалу залишено без змін (а.с.141, 146 т.2).

Цивільна справа надійшла від суду апеляційної інстанції до Іллічівського міського суду 18.12.2019 року, що підтверджується супровідним листом (а.с.158 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23.12.2019 року призначено подальший розгляд справи у судовому засіданні (а.с.160 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27.02.2020 року виправлено описку в ухвалі Іллічівського міського суду Одеської області від 16.05.2019 року (а.с.148-149 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19.03.2020 року зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов`язання надати інформацію - до вирішення питання про відвід (а.с.196-197 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19.03.2020 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Петрюченко М.І. у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов`язання надати інформацію - відмовлено (а.с.198-199 т.2).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Смирнова В.В. від 23.03.2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Петрюченко М.І. відмовлено (а.с.203 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 30.03.2020 року поновлено провадження у справі (а.с.208 т.2).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач є користувачем послуг мережі мобільного зв`язку відповідача на підставі договорів про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку №55/64 від 10.02.2003 та №55/83 від 05.05.2004, що підтверджується копіями договорів (а.с.4-9, 100-105 т.1).

Позивач ОСОБА_1 03.11.2017 року звернувся до відповідача із заявою про надання йому «історії викликів і повідомлень (вхідних та вихідних) за його номером: НОМЕР_1 за максимально можливий термін (два роки й більше з поточного часу) з зазначенням використовуваної базової станції (мобільної соти) та азимуту надходження сигналу, а також змістом повідомлень, вищезазначеної операції (кожної)», що підтверджується копією заяви (а.с.10 т.1).

Позивачу надано роз`яснення щодо оплати розгорнутої послуги та відмовлено у наданні інформації, що підтверджується копією відповіді ПрАТ «ВФ Україна» від 07.11.2017 року (а.с.11 т.1).

Позивач ОСОБА_1 21.11.2017 року повторно звернувся до відповідача про надання йому належним чином відповіді на його первісну заяву (а.с.12-13 т.1), на що отримав відповідь від відповідача за №СО 2876.06.12 від 21.12.2017 року (а.с.14-15 т.1).

Також, позивач ОСОБА_1 08.07.2018 року втретє звернувся до відповідача про надання йому інформації, яка запитувалась ним в первісному зверненні (а.с.16-22 т.1), на що отримав відповідь від відповідача за №СО 1625.02.08 від 02.08.2018 року (а.с.23-24 т.1).

V. Оцінка Суду.

Між сторонами склались договірні правовідносини, які врегульовані ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про телекомунікації», Постановою КМУ №295 від 11.04.2012 року «Про затвердження Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», тощо.

Так, згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Пунктом 5 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином ( крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Статтею 9 Закону України «Про телекомунікації» встановлено, що охорона таємниці телефонних розмов, телеграфної чи іншої кореспонденції, що передаються технічними засобами телекомунікацій, та інформаційна безпека телекомунікаційних мереж гарантуються Конституцією та законами України. Зняття інформації з телекомунікаційних мереж заборонене, крім випадків, передбачених законом. Оператори, провайдери телекомунікацій зобов`язані вживати відповідно до законодавства технічних та організаційних заходів із захисту телекомунікаційних мереж, засобів телекомунікацій, інформації з обмеженим доступом про організацію телекомунікаційних мереж та інформації, що передається цими мережами.

Статтею 1 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що абонент - це споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі; оператор телекомунікацій - суб`єкт господарювання, який має право на здійснення діяльності у сфері телекомунікацій із правом на технічне обслуговування та експлуатацію телекомунікаційних мереж.

Згідно ст.32 Закону України «Про телекомунікації», споживачі під час замовлення та/або отримання телекомунікаційних послуг мають право на: 1) державний захист своїх прав; 5) вибір виду та кількості телекомунікаційних послуг; 6) безоплатне отримання від оператора, провайдера телекомунікацій вичерпної інформації щодо змісту, якості, вартості та порядку надання телекомунікаційних послуг; оскарження неправомірних дій операторів, провайдерів телекомунікацій шляхом звернення до суду та уповноважених державних органів; відмову від оплати телекомунікаційної послуги, яку вони не замовляли.

Частиною 1 статті 34 Закону України «Про телекомунікації» визначено, що оператори, провайдери телекомунікацій повинні забезпечувати і нести відповідальність за схоронність відомостей щодо споживача, отриманих при укладанні договору, наданих телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, їх тривалості, змісту, маршрутів передавання тощо.

Відповідно до ч.2 ст.37 Закону України «Про телекомунікації», правовими основами діяльності операторів, провайдерів телекомунікацій є пріоритет інтересів споживачів телекомунікаційних послуг, що кореспондує загальному змісту законодавства про захист прав споживачів.

Також, відповідно до ст.39 Закону України «Про телекомунікації» оператори телекомунікацій зобов`язані: здійснювати діяльність у сфері телекомунікацій відповідно до законодавства; надавати споживачам вичерпну інформацію, необхідну для укладення договору, а також щодо телекомунікаційних послуг, які вони надають; вести достовірний облік телекомунікаційних послуг, що надаються споживачеві.

У пункті 3 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, надано ряд визначень, відповідно до яких: послуги рухомого (мобільного) зв`язку - послуги, які надаються оператором рухомого (мобільного) зв`язку і під час отримання яких кінцеве обладнання абонента може вільно переміщатися в межах телекомунікаційної мережі такого оператора або його роумінг-партнера із збереженням абонентського номера або мережевого ідентифікатора споживача.

Договором про надання послуг вважається правочин, укладений між споживачем і оператором, провайдером, за яким оператор, провайдер зобов`язується на замовлення споживача надавати послуги, а споживач - їх оплачувати (якщо інше не передбачено договором).

Згодою споживача є волевиявлення, виражене споживачем у будь-який спосіб, у тому числі вчинення дій, які можуть бути зафіксовані обладнанням оператора, провайдера (голосове, текстове повідомлення, використання сигналів тонового набору тощо).

Згідно ст.11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, під час здійснення повноважень щодо верифікації та моніторингу державних виплат не потребує згоди фізичних осіб на отримання та обробку персональних даних.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про інформацію», інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку, відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (ч.2 ст.21 Закону України «Про інформацію»).

Аналізуючи вказані вище норми права, суд приходить до висновку, що оператори, провайдери телекомунікацій мають інформацію щодо споживача цих послуг, який передає інформацію, її тривалість, вартість, яку вони у себе зберігають.

Отже, оператори і провайдери телекомунікацій мають інформацію про фізичну особу, яка може бути конкретно ідентифікована. Доступ до цієї інформації є обмеженим, оскільки лише оператор і провайдер телекомунікацій має доступ до такої інформації у повному обсязі, оскільки надає таку послугу.

Відповідно до вимог ст.5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Таким чином, вказаними нормами права передбачене право користувача послуг на отримання від оператора, провайдера телекомунікацій повної інформації, якою вони володіють про користувача.

Необхідно зауважити, що інформація, яка надходить у телекомунікаційні мережі, поділяється на динамічну та статичну.

Динамічна - це інформація «наскрізна», яка передається через мережу та не фіксується, не зберігається в пам`яті програмно-комплексного обладнання (наприклад, зміст розмов).

Відповідно до ч.4 ст.39 Закону України від 18 листопада 2003 р. №1280-IV «Про телекомунікації», оператори телекомунікацій зобов`язані за власні кошти встановлювати на своїх телекомунікаційних мережах технічні засоби, необхідні для здійснення уповноваженими органами оперативнорозшукових заходів, і забезпечувати функціонування цих технічних засобів, а також у межах своїх повноважень сприяти проведенню оперативно-розшукових заходів та недопущенню розголошення організаційних і тактичних прийомів їх проведення та забезпечувати захист зазначених технічних засобів від несанкціонованого доступу.

Таким чином, динамічна інформація без потреби в операторів та провайдерів телекомунікаційних мереж не зберігається.

Статична - це інформація про споживача та про телекомунікаційні послуги, яка, на відміну від динамічної, знаходиться (накопичується, змінюється та знищується) в пам`яті програмно-комплексного обладнання протягом певного часу.

Інформація про споживача та про телекомунікаційні послуги, що він отримав, може надаватись у випадках і в порядку, визначених законом. В інших випадках зазначена інформація може поширюватися лише за наявності письмової згоди споживача (ч.3 ст.34 Закону України «Про телекомунікації»).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є користувачем послуг мережі мобільного зв`язку відповідача на підставі договорів про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку №55/64 від 10.02.2003 та №55/83 від 05.05.2004, що підтверджується копіями договорів (а.с.4-9, 100, 105 т.1).

Згідно розділу 4 вказаних договорів, абонент має право:

«4.1. Отримувати безоплатну інформацію про зміст, якість, вартість та порядок надання послуг.

4.2. Змінювати тарифні пакети, замовляти/відмовлятись від додаткових сервісів (послуг) шляхом подання Оператору відповідної письмової заяви або дистанційно за допомогою засобі зв`язку, звернувшись за номером 111 або в інший спосіб.

4.3. Брати участь в акціях, інших спеціальних заходах Оператора, що проводяться для Абонентів. Умови акцій, інших спеціальних заходів доводиться до відома Абонента за допомогою сайту Оператора або іншим способом.

4.4. Користуватись послугами в межах районів України, зазначених на карті зон дії мереж мобільного зв`язку Оператора, а у випадку замовлення Абонентом послуги міжнародного роумінгу користуватись цією послугою у країнах, з оператором яких Оператор уклав договором з роумінгу (дійсні зони покриття мобільним зв`язком Оператора та роумінгу зазначені на веб-сайті Оператора).

4.5. Відмовитись від послуг та припинити дію цього Договору шляхом його розірвання після повного використання завдатку, внесеного абонентом згідно п.1.3 цього Договору, письмово попередивши про це Оператора за 7 календарних днів до припинення користування послугою. Для розірвання Договору за своєю ініціативою Абоненту необхідно особисто або через уповноваженого представника оформити заявку про розірвання Договору. У цьому разі кінцевий розрахунок здійснюється у строк, що не перевищує 30 календарних днів з моменту письмового звернення Абонента щодо розірвання Договору.

4.6. Реалізацію інших прав відповідно до законодавства».

ОСОБА_1 відповідно до договорів про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку №55/64 від 10.02.2003 та №55/83 від 05.05.2004 обрав тарифний пакет, до якого замовив послуги (а.с.100, 103 т.1):

- «Міжнародна лінія»;

- «СМС»;

- « Переадресування дзвінка»;

- « Вам дзвонили »;

- « Є зв`язок»

- « Додатковий пакет мережі»;

- « Міжнародний роумінг »;

- « Переадресація встановлена оператором »;

- «Інформація про рахунок на ІVR».

Позивач ОСОБА_1 03.11.2017 року звернувся до відповідача із заявою про надання йому «історії викликів і повідомлень (вхідних та вихідних) за його номером за максимально можливий термін (два роки й більше з поточного часу) з зазначенням використовуваної базової станції (мобільної соти) та азимуту надходження сигналу, а також змістом повідомлень, вищезазначеної операції (кожної)», що підтверджується копією заяви (а.с.10 т.1). Як вказано в абзаці 2 копії даної заяви (по тексту): «Зазначене потрібно задля надання ……. до суду з метою підтвердження місцезнаходження ……. та, відповідно тематики листування з іншими користувачами…». Однак, будь-який розрахунковий період, до якого споживач має претензії, із зазначенням номера абонента, якого викликав споживач, в даній заяві не наведено.

На звернення ОСОБА_1 листом від 07.11.2017 року №СО 260307.11 відповідач повідомив про те, що вартість послуги «Детальна роздруківка за попередній період» становить 27,50 грн./міс. (без ПДВ та ПФ) за одним номером та послуга надається лише за останні 3 місяці, можливість отримати інформацію за більший період не передбачена умовами зазначеного сервісу (а.с.11 т.1). Також, у даному листі роз`яснено, що пунктом 39 ч.4 «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджених Постановою КМУ №295 від 11.04.2012 року передбачено обов`язок оператора вести облік обсягу та вартості наданих послуг за кожним видом окремо, забезпечувати його достовірність, зберігати записи про надані послуги протягом строку позовної давності, визначеного законом. Тексти вхідних/вихідних СМС та координати базової станції, через яку забезпечується зв`язок, до цього переліку не відноситься (а.с.11 т.1).

Позивач ОСОБА_1 21.11.2017 року повторно звернувся до відповідача про надання йому належним чином відповіді на його первісну заяву (а.с.12-13 т.1)

На звернення ОСОБА_1 листом від 21.12.2017 року за №СО 2876.06.12 отримав відповідь від відповідача про те, що у попередніх відповідях позивачу було надано інформацію за його зверненням, тощо.

Також, з приводу зазначеної вартості надання деталізованої інформації за попередній період, роз`яснено, що пункт 75 «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджених Постановою КМУ №295 від 11.04.2012 року передбачає, що за особистим зверненням споживача з урахуванням технічної можливості обладнання телекомунікаційної мережі нарахована до сплати сума за надані послуги повинна бути розшифрована безоплатно тільки за той розрахунковий період, до якого споживач має претензії, із зазначенням номера абонента, якого викликав споживач, виду послуг, часу початку і закінчення їх надання, обсягу наданих послуг, суми коштів до сплати за кожний сеанс зв`язку (а.с.14-15 т.1).

Крім того, ОСОБА_1 08.07.2018 року звернувся до відповідача про надання йому інформації, яка запитувалась ним в первісному зверненні (а.с.16-22 т.1).

ОСОБА_1 листом від 02.08.2018 року за №СО 1625.02.08 отримав відповідь від відповідача щодо надання розгорнутих відомостей за контрактним номером НОМЕР_1 , описання в одній з відповідей порядку безкоштовного отримання розгорнутих даних за номером телефону - «за особистим зверненням споживача з урахуванням технічної можливості обладнання телекомунікаційної мережі нарахована до оплати сума за надані послуги повинна бути розшифрована безоплатно тільки за той розрахунковий період, до якого споживач має претензії..».

Також, у вказаному листі вказується про те, що спеціалісти відповідача провели аналіз використання послуг за вказаним номером впродовж 20.06.2018 року. В результаті цієї перевірки отримано підтвердження вихідного дзвінка на короткий номер 466. Його тривалість склала 14 сек., вартість - 21,36 грн. Відповідачем, з врахуванням досвіду успішної роботи, як лояльність, разово кориговано баланс номеру НОМЕР_4 та рекомендовано завчасно ознайомлюватись з тарифікацією дзвінків/СМС на спеціальні номери, блокування клавіатури мобільного телефону, обмеження доступу до нього третіх осіб і т.і. (а.с.23-24 т.1).

Згідно п.51 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, оператор, провайдер зобов`язаний на вимогу споживача безоплатно в порядку, встановленому законодавством, повідомляти про надані йому послуги, в тому числі їх обсяг та вартість, іншу інформацію відповідно до цих Правил, інших актів законодавства та договору.

Відповідно до п.75 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, за особистим зверненням споживача з урахуванням технічної можливості обладнання телекомунікаційної мережі нарахована до сплати сума за надані послуги повинна бути розшифрована безоплатно тільки за той розрахунковий період, до якого споживач має претензії, із зазначенням номера абонента, якого викликав споживач, виду послуг, часу початку і закінчення їх надання, обсягу наданих послуг, суми коштів до сплати за кожний сеанс зв`язку.

Однак, будь-який розрахунковий період, до якого споживач має претензії, із зазначенням номера абонента, якого викликав споживач ОСОБА_1 , виду послуг, часу початку і закінчення їх надання, обсягу наданих послуг, суми коштів до сплати за кожний сеанс зв`язку в позові та доказах, досліджених судом, не наведено.

Крім того, про факти скорочення переліку або припинення надання споживачу телекомунікаційних послуг в зв`язку з їх не оплатою, відмови відповідача в наданні послуг позивачеві, не надання (несвоєчасне надання) інформації щодо тарифних планів суду не відомо і позивачем такі обставини не доводились.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, на підставі досліджених судом доказів, порушень прав ОСОБА_1 як споживача телекомунікаційних послуг, що потребують судового захисту, по справі не встановлено і суду не доведено.

Крім того, відповідно до п.57 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, тарифи на послуги, що згідно із Законом України "Про телекомунікації" підлягають державному регулюванню, застосовуються операторами, провайдерами відповідно до встановлених НКРЗІ граничних або фіксованих тарифів.

Згідно п.58 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 року, тарифи на послуги встановлюються операторами, провайдерами самостійно, крім тих, що згідно із Законом України "Про телекомунікації" підлягають державному регулюванню.

Оператор, провайдер встановлює та пропонує на вибір споживача тарифи на окремі послуги та/або тарифні плани на визначений ним перелік (пакет) послуг, а також строк їх дії (граничний та/або мінімальний).

Інформація про вартість послуги, яка оприлюднюється, повинна включати в себе відомості про податок на додану вартість та інші обов`язкові збори (платежі) відповідно до законодавства.

Вартість послуги зазначається у разі застосування:

- тарифів, що залежать від обсягу послуги, - за одну тарифну одиницю;

- тарифів, що передбачають необмежене отримання чи передачу інформації, - за інтервал часу, протягом якого можливе таке отримання чи передача.

У межах різних тарифних планів залежно від переліку (пакету) та обсягу послуг можуть встановлюватися різні тарифи на однакові послуги. При цьому розмір тарифів на послуги, що згідно із Законом України "Про телекомунікації" підлягають державному регулюванню, може бути змінений у межах, визначених граничними тарифами, встановленими НКРЗІ.

У разі коли оператор, провайдер пропонує споживачам послуги з різними класами якості, на такі послуги встановлюються тарифи з урахуванням класів якості.

Відповідно до договорів про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку №55/64 від 10.02.2003 та №55/83 від 05.05.2004 ОСОБА_1 обрав тарифний пакет та замовив послуги, до яких «Детальний рахунок в друкованому вигляді» та «Детальний рахунок в електронному вигляді» не входять.

На звернення ОСОБА_1 листом від 07.11.2017 року №СО 260307.11 відповідач повідомив про те, що вартість послуги «Детальна роздруківка за попередній період» становить 27,50 грн./міс. (без ПДВ та ПФ) за одним номером та послуга надається лише за останні 3 місяці, можливість отримати інформацію за більший період не передбачена умовами зазначеного сервісу (а.с.11 т.1).

Доказів того, що позивачем було сплачено відповідачу кошти за надану послугу, суду не надано.

За таких обставин, вимога позивача про безкоштовне отримання від відповідача запитуваної ним розгорнутої інформації - історії викликів та повідомлень (вхідних та вихідних) за: НОМЕР_1 (договір №55/64 від 10.02.2003) та НОМЕР_2 (договір №55/83 від 05.05.2004) за максимально можливий термін (але не менше як за три роки) від поточного часу з зазначенням номерів викликів, а також змістом повідомлень, вищезазначеної операції (кожної) та усю без виключення іншу наявну у відповідача інформацію, у тому числі й технічну, щодо наданих йому (позивачу) послуг як загалом так й за окремими операціями - є безпідставною.

Суд погоджується з тим, що право на доступ до інформації є невід`ємним конституційним правом позивача, яке крім вказаних вище норм матеріального права, передбачене ст.10 Європейської Конвенції з захисту прав та основних свобод людини від 1950 року та ст.34 Конституції України, а саме: право одержувати і передавати інформацію без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів; право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом лише у певних випадках, а саме в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, згідно ст.94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст.505 ЦК України, комерційною таємницею є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію.

У свою чергу, ст.162 Господарського Кодексу України визначає, що суб`єкт господарювання, що є володільцем технічної, організаційної або іншої комерційної інформації, має право на захист від незаконного використання цієї інформації третіми особами, за умов, що ця інформація має комерційну цінність у зв`язку з тим, що вона невідома третім особам і до неї немає вільного доступу інших осіб на законних підставах, а володілець інформації вживає належних заходів до охорони її конфіденційності.

Відповідно до ч.1 ст.36 Господарського Кодексу України, відомості, пов`язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб`єкта господарювання, що не є державною таємницею, розголошення яких може завдати шкоди інтересам суб`єкта господарювання, можуть бути визнані його комерційною таємницею. Склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, спосіб їх захисту визначаються суб`єктом господарювання відповідно до закону.

Отже, суд вважає, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача надати йому інформацію використовуваної базової станції (мобільної соти) та азимуту надходження сигналу становлять комерційну таємницю та розкривають карту розташування належних відповідачу базових станцій мобільного зв`язку. На підставі викладеного, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову і в цій частині.

Також, відмовляючи в позові в частині стягнення з відповідача на його (позивача) користь суми у розмірі 3600 грн. за неналежне виконання договору, суд керується наступним.

За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано суду належних доказів, які б вказували на порушення зобов`язання відповідачем, яке б зумовлювало стягнення з нього коштів.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України)

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про зобов`язання надати інформацію та стягнення коштів - відмовити повністю.

2. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду.

4. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

5. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, продовжуються на строк дії такого карантину.

6. Повний текст рішення виготовлено 08 травня 2020 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко