Справа № 629/6508/19
Провадження № 2/629/336/20
22.05.2020 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Котяй А.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Лозова Харківської області цивільну справу № 629/6508/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про перерахування боргу з урахуванням річних відсотків та інфляційних втрат, представник позивача - адвокат Прудников Ярослав Вікторович, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про перерахування боргу з урахуванням річних відсотків та інфляційних втрат, а саме просив перерахувати суму боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 136 176,00 грн. за розпискою, стягнути грошові кошти у сумі 1361, 76 грн. за сплату судового збору та грошові кошти у сумі 8000 гривень, витрачених на правову допомогу адвоката.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.11.2014 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області було прийнято рішення по справі № 629/4312/14-ц щодо стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 на його користь на підставі розписки у розмірі 60 680,00 грн. 05.01.2015 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області на підставі вищезазначеного рішення був виданий виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача за розпискою боргу у розмірі 60 680,00 грн. Після отримання виконавчого листа він одразу був направлений до виконання у органи ДВС. З січня 2015 року по листопад 2019 року даний виконавчий лист перебував на виконанні у МР ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області та Самарському ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, відповідно до відомостей про фактичне місце проживання боржника. При цьому виконавче провадження неодноразово закривалося на підставі п.2 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Таким чином, позивач вважає, що грошова сума за договором позики підлягає перерахуванню у судовому порядку з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат з дня, що наступає за днем видачі виконавчого листа, а саме; з 06.01.2015 року. Зважаючи на викладене, позивач звернуся до суду з вище вказаним позовом.
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу було надано строк для надання відзиву на позов, однак ОСОБА_2 відзиву так і не надав.
Зважаючи на вище викладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Не явка сторін та не надання відзиву на позов відповідачем не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
24.11.2014 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області було винесено
рішення по справі № 629/4312/14-ц щодо стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі розписки у розмірі 60 680,00 грн. 05.01.2015 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області на підставі вищезазначеного рішення був виданий виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача за розпискою боргу у розмірі 60 680,00 грн., про що свідчить копія виконавчого листа(а.с.5-6).

З січня 2015 року по листопад 2019 року даний виконавчий лист перебував на виконанні у МР ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області та Самарському ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, відповідно до відомостей про фактичне місце проживання боржника. Згідно даних зазначених в відмітках виконавчого листа державними виконавцями(а.с.6),виконавче провадження неодноразово закривалося на підставі п.2 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Враховуючи те, що рішення по справі № 629/4312/14-ц так і не виконано, позивач звернувся до суду з позовом про перерахування боргу.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміні від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Згідно матеріалів справи, наявність боргу ОСОБА_2 , який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 у розмірі 60 680 грн., було встановлено судовим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області в межах справи № 629/4312/14-ц та стягнуто на користь позикодавця. Враховуючи те, що вище вказану суму боргу вже було стягнуто рішенням суду від 24.11.2014 року, суд не вбачає підстав для повторного стягнення суми боргу.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.ст.525,526,530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист про стягнення боргу у сумі 60 680, 00 грн. з ОСОБА_2 станом на момент подання позову виконано не було.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три

проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно постанови Верховного суду від 29.01.2019 року по справі № 910/11249/17, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Вказаної правової позиції також дотримується Верховний Суд України у постановах від 12.09.2011 у справі N 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі N 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі N 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі N 3-142гс11.

Позивачем надано розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат(а.с.15-18), за яким 3% річних за період з 06.01.2015 року по 26.12.2019 року становлять -9052, 00 грн., а інфляційні втрати за період з січня 2015 року по грудень 2019 року - 66 444, 24 грн. Даний розрахунок суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає дійсності.

Відповідно дост.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Як зазначено в ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку

до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивач в позові просив суд стягнути кошти, витрачені на правничу допомогу адвоката у розмірі 8000 гривень. На підтвердження даної суми ним було надано акт виконаних робіт №3 від 25.12.2019 року(а.с.19) та квитанцію про сплату послуг адвоката, згідно якого 2000 гривень - підготовка позовної заяви, а 6000 гривень - представництво інтересів у суді першої інстанції (за перше засідання). З урахуванням того, що справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд не вбачає підстав для стягнення коштів за представництво у суді першої інстанції.

При подані позову ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1361, 80 грн., які відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме підлягають стягненню з відповідача судові витрати в сумі 754,98 грн., виходячи з розрахунку: 75 496, 24 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 1 361,80 грн. (сума сплаченого судового збору) / 136 176,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 754,98 грн.

Зважаючи на вище викладене, враховуючи всі докази надані позивачем, відсутність відзиву відповідача, а також вже стягнуту за рішенням суду суму боргу, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково.

На підставі постанови Верховного суду від 29.01.2019 року по справі № 910/11249/17, ст.ст. 533, 612, 625, 1046 1047, 1049 ЦК України,керуючись ст.ст.4, 12, 76, 81,141,259,264,265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про перерахування боргу з урахуванням річних відсотків та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних та інфляційні втрати у розмірі - 75 496, 24 грн. (сімдесят п`ять тисяч чотириста дев`яносто шість гривень двадцять чотири копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 754,98 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, витрачені на правову допомогу адвоката, у розмірі 2000, 00 гривень.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Згідно п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину".

Інформація про сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Т.О.Каращук