Справа № 536/1525/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

при секретарі - Коваль В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2002 р.н. та ОСОБА_4 , 2004 р.н., до Недогарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2019 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2002 р.н. та ОСОБА_4 , 2004 р.н., з позовом до Недогарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

В позовній заяві вказали, що позивач ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі, в період якого за спільні кошти вони разом збудували житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , який згідно домової книги, було зареєстровано на ОСОБА_5 . Частки в спільному сумісному майні подружжя, за життя чоловіка - не визначили, проте, як вважає позивач ОСОБА_1 , вона має право на Ѕ частку у спільному сумісному майні подружжя, тобто на 1/2 вказаного житлового будинку з господарськими будівлями.

ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не лишивши заповіту. Як вказано в позові, на день смерті ОСОБА_5 , з ним були зареєстровані, проживали та фактично прийняли спадщину позивач, ОСОБА_1 та їхній спільний син, ОСОБА_6 , 1980 р.н. Останні спадщину після смерті чоловіка та батька не оформили, проте, як вважає позивач, про що зазначає в позовній заяві, набули на неї право в рівних долях, тобто по ј частині житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 .

В 2019 році після смерті сина позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . Заповіту померлий не залишив.

В позові вказано, що в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 залишилося троє спадкоємців: позивач ОСОБА_1 , його матір, та його неповнолітні діти: син ОСОБА_7 , 2002 року народження та дочка, ОСОБА_8 , 2004 року народження, законним представником яких є їх мати, ОСОБА_2 . Позивачі вважають, що мають право на спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_6 в рівних долях, тобто по 1/12 частині домоволодіння кожному (1/4 : на 3= 1/12). А загалом, позивачі вважають, про що вказали в позовній заяві, що ОСОБА_1 має право на вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями в розмірі 5/6 частин, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мають право на 1/12 частину домоволодіння кожний після смерті їхнього батька, ОСОБА_6 , тому вони звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте, приватним нотаріусом Волошиною Н.А. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як на житловий будинок з господарськими будівлями відсутні правовстановлюючі документи.

Вказали, що таким чином, для реалізації їхнього права на спадкове майно змушені звернутися з позовною заявою до суду.

На підставі викладеного, просили суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/6 частин житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 загальною вартістю 231035,00 грн. на земельній ділянці площею 0,25 га комунальної власності; та визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за кожним, право власності по 1/12 частині житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 загальною вартістю 231035,00 грн. на земельній ділянці площею 0,25 га комунальної власності.

Представник позивачів, адвокат Гольдінова Олена Василівна, в судове засідання надала заяву, просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Недогарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання не з`явився. На адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд розглянувши матеріали справи, дав повну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується наявними доказами у справі, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , в період з 01 вересня 1979 року по 21 березня 2005 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу подружжя ОСОБА_5 на спільні кошти збудували житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями відповідно до по господарської книги було зареєстроване на чоловіка ОСОБА_5 , про що свідчить довідка № 2164/02-22 від 21.10.2019 року, видана Недогарською сільською радою.

За життя чоловіка частки в спільному сумісному майні подружжя не визначали проте, позивач, ОСОБА_1 має право власності на 1/2 частину у спільному сумісному майні подружжя, тобто на домоволодіння в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , не залишивши заповіту. На день його смерті з ним були зареєстровані, проживали та фактично прийняли спадщину, дружина ОСОБА_1 та їхній спільний син ОСОБА_6 , 1980 р.н., про що свідчить довідка з Недогарківської сільської ради №2166/02-22 від 21.10.2019 р.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , спадщину після смерті ОСОБА_5 не оформили, але набули на неї право в рівних долях, тобто по 1/4 частині житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Заповіту він не залишив. В порядку спадкування за законом після його смерті залишилося троє спадкоємців: ОСОБА_1 , його матір, та неповнолітні діти: син ОСОБА_7 , 2002 року народження та дочка, ОСОБА_8 , 2004 року народження, законним представником яких є їх мати, ОСОБА_2 . Всі троє спадкоємців, мають право на спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_6 в рівних долях, тобто по 1/12 частині домоволодіння кожному (1/4 : на 3= 1/12). Позивачі звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 . Проте, 15.10.2019 року приватним нотаріусом Волошиною Н.А. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як на житловий будинок з господарськими будівлями відсутні правовстановлюючі документи.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на домоволодіння в розмірі 5/6 частин , з них : на Ѕ частину в спільному сумісному майні подружжя, на 1/3 частину в порядку спадкування; ( ј після смерті чоловіка ОСОБА_5 + 1/12 після смерті сина ОСОБА_6 = 1/3); а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мають право на 1/12 частину домоволодіння кожний після смерті батька, ОСОБА_6 .

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із вимогами ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на це, а також на те, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на його майно, суд на підставі ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України може визначити розмір часток у праві спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту ст. 357 ЦК України, вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

В Рішенні Конституційного Суду України № 17-рп/2012 від 19.09.2012 року з питання розміру часток в спільній сумісній власності подружжя, зокрема зазначено:

« п. 2.1. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

2.2. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Таким чином, при розгляді справ, що пов`язані з спадкуванням, питання про частку у спільній сумісній власності подружжя вирішується із врахуванням офіційного тлумачення ч. 1 ст. 61 СК України, наданого у Рішенні Конституційного Суду України у справі № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року.

Крім того слід враховувати, що право розпорядження часткою у майні, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлене ст. 67 СК України, не передбачає такого виду розпорядження, як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини на іншу частку в спільному майні подружжя. ( Лист № 21/753/0/4-13 від 16.05.2013 ВССУ).

Згідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи ( ст. 1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини у відповідності до ст.1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця.

Положеннями ст.1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, батьки та той з подружжя, який його пережив.

Розміри часток у спадщині за законом є рівними ( ст.1267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого на її прийняття, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Проте, згідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди та іншу нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Право власності відповідно до згаданих нормативних актів, залежало лише від законності набуття такого права. Більш того, інструкція про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР передбачала реєстрацію будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, відповідно до вказаних нормативних актів записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Крім того, відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі.

Таким чином, враховуючи те, що позивачі не мають можливості оформити в установленому актами цивільного законодавства порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину, суд вважає, що є законні підстави для визнання за позивачем право власності в порядку спадкування.

Керуючись ст.ст. ст. 4, ст. 76, ст. 77, п. 5 ч. 2 ст. 293, п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 , ЦПК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", суд ,-

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2002 р.н. та ОСОБА_4 , 2004 р.н., до Недогарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/6 частин житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 загальною вартістю 231035,00 грн. на земельній ділянці площею 0,25 га комунальної власності.

Визнати за кожним: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , право власності по 1/12 частині житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 загальною вартістю 231035,00 грн. на земельній ділянці площею 0,25 га комунальної власності.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський