Номер провадження: 22-ц/813/7274/20
Номер справи місцевого суду: 521/8113/19
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», Моторне (транспортне) страхове бюро України,

встановив:

15 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок Дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 13 січня 2019 року по вулиці Люстдорфська дорога у місті Одесі відбулась ДТП за участю автомобіля марки «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 , а також автомобіля марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_2 .

Позивач вказував, що в результаті розгляду справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі КУпАП).

З урахуванням викладеного, позивач вважав, що відшкодовувати заподіяну шкоду повинен ОСОБА_1 як особа, яка цієї шкоди завдала, у зв`язку з чим просив суд стягнути з ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 47 334,10 грн. та суму сплачену за складання висновку про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого внаслідок ДТП, у розмірі 1 515,00 грн.

Представник відповідача ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог, та вказував на те, що збитки, заподіяні внаслідок ДТП, що сталась за участю сторін, мають бути відшкодовані за рахунок ПрАТ «Київський страховий дім», адже ОСОБА_1 застрахував свій транспортний засіб згідно з полісом у ПрАТ «Київський страховий дім». Крім того, представник відповідача вказував на те, що висновок про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого внаслідок ДТП, складений ТОВ «Авто Одекс», викликає сумнів щодо його достовірності, адже складений, на думку представника ОСОБА_1 , із порушенням законодавства (а.с. 48-50).

В свою чергу позивач ОСОБА_2 надав відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідний висновок про оцінку вартості матеріального збитку складений у встановленому законом порядку, а дата на квитанції до прибуткового касового ордеру №01 від 23 лютого 2019 року щодо сплати була складена із опискою. Він дійсно сплатив вказану суму 23 лютого 2019 року, а не 23 лютого 2018 року. Крім того, він звертався із повідомленням про ДТП до ПрАТ «Київський страховий дім» та МТСБУ, однак йому стало відомо, що членство ПрАТ «Київський страховий дім» у МТСБУ припинено, але відомості щодо оголошення ПрАТ «Київський страховий дім» банкрутом відсутні (а.с. 55-72).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 про залучення до участі у справі третіх осіб було задоволено (а.с. 77-78). Залучено до участі у цивільній справі за вказаним позовом ПрАТ «Київський страховий дім» та МТСБУ у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 17 березня 2020 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 46 143,24 грн., та суму сплаченого судового збору у розмірі 768 грн.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 суму сплачену за висновок про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого внаслідок ДТП, у розмірі 1 500 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 березня 2020 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 03.08.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 03.08.2020 року.

При цьому колегією суддів враховано, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, учасники справи отримали належним чином (а.с. 119-124).

Також слід зазначити, що зворотнє повідомлення про направлення на адресу ПрАТ «Київський страховий дім» вищевказаної копії ухвали суду повернулась на адресу суду звідміткою: «адресат відсутній» (а.с.125-126).

Разом з тим, колегією суддів враховано, що ПрАТ «Київський страховий дім» знаходиться в стані припинення, перебуває за вказаною у повістці суду адресою, однак на теперішній час не ліквідовано (а.с.129-133).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач як власник майна має право на відшкодування шкоди від ДТП, оскільки у позасудовому порядку позивач страхового відшкодування не отримав.

Крім того, у матеріалах справи відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіля марки «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував відповідач ОСОБА_1 під час ДТП за участю сторін.

Відповідно до листа МТСБУ №3.1-04/3389 від 01 лютого 2019 року позивача ОСОБА_2 було повідомлено про те, що членство ПрАТ «Київський страховий дім» у бюро припинено, відомості про оголошення ПрАТ «Київський страховий дім» банкрутом відсутні (а.с.65).

Однак апеляційний суд не може погодитись із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 січня 2019 року по вулиці Люстдорфська дорога у місті Одесі відбулась ДТП за участю автомобіля марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_2 та автомобіля марки «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1

Постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на суму 340 грн. (а.с. 3).

Суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що згадана ДТП відбулась за наявності вини ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд вбачає даний факт встановленим та таким, що не підлягає подальшому доказуванню.

Згідно звіту ТОВ «Авто Одекс» №23-01/19 про визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ, вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 від 29 березня 2019 року, вартість відновлювального ремонту КТЗ складає 46 508,24 грн., вартість матеріального збитку, заподіяного КТЗ «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого при ДТП, складає 32 069,77 грн. (а.с. 11-15).

Крім того, на момент вчинення ДТП - 13 січня 2019 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім», страховий поліс серії НОМЕР_3 , про що було зазначено в ухвалі Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року (а.с. 77).

Після ДТП позивач двічі письмово звертався до ПрАТ «Київський страховий дім» з повідомленням про страховий випадок (а.с. 61-64), проте відповіді не отримав. В матеріалах справи відсутні докази щодо виплати ОСОБА_2 страховою компанією ПрАТ «Київський страховий дім» страхового відшкодування, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність на момент ДТП ОСОБА_1 .

З цих підстав колегія суддів зазначає, що згідно із положеннями частини першої статті 1166 ЦК України за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим, відповідно до ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В оскаржуваному рішенні районний суд послався на постанову Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (зокрема на п. 14 та п. 15 постанови пленуму). Однак суд не звернув увагу на п.16 постанови Пленуму, в якому вказано, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

У зв`язку з цим, при пред`явленні позовних вимог провідшкодування такої шкоди в результаті ДТП безпосередньо до особи,яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку,передбаченому ст. 33 ЦПК України в редакції 2004 залучити до участі у справі страхову організацію(страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.

Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зістраховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст. 1194 ЦК України. Питання провідшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно відвисловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченогост. 33 Закону № 1961 -IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюроУкраїни, далі - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого зразка.

У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком умежах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди увигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IVобов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залученийстраховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правовавідповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичнимрозміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому, стягуючи з відповідача на користь позивача оскаржуваним судовим рішенням 46 143,24 грн., які були сплачені позивачем ОСОБА_2 за ремонт автомобіля марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 , судом не було враховано, що таким чином автомобіль позивача не було знищено, а він був відремонтований, в той час як вартість матеріального збитку склала 32069,77 грн., про що йдеться у Звіті ТОВ «Авто Одекс» №23-01/19 про визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ та вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 від 29 березня 2019 року.

Згідно цього Звіту, вартість відновлювального ремонту КТЗ складає 46 508,24 грн., а вартість матеріального збитку, заподіяного КТЗ «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого при ДТП, складає 32 069,77 грн. (а.с. 11-15).

Таким чином, оскільки пошкоджений автомобіль позивача ОСОБА_2 був відремонтований та не був знищеним, посилання суду на ст. 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким регулюються питання відшкодування шкоди внаслідок знищення транспортного засобу, є безпідставним і необгрунтованим.

Крім того, як зазначено в ухвалі ВССУ від 23.10.2013 р. по справі №6-22536св13, згідно ст. 21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу безполіса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

У зв`язку з цим, при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результатіДТП безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джереломпідвищеної небезпеки, суд має право виключно у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України,залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільнувідповідальність володільця транспортного засобу або МТСБУ. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкодисаме зі страховика є підставою для відмови в позові до особи, яка завдала шкоди у відповідномурозмірі.

З огляду на викладене, та враховуючи вимоги ст.ст. 13, 21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язковому з`ясуваннюпідлягав факт наявності чи відсутності полісу у власника транспортного засобу на момент настанняДТП та можливості притягнення до участі у справі у якостіспіввідповідача страховика.

Однак, суд ухилився від виконання своїх обов`язків щодо залучення до участі у справі в якості відповідача ПрАТ «Київський страховий дім», який на даний час не ліквідовано і не визнано банкрутом, а тому суд безпідставоно залучив до участі у справі страховика, в якому була застрахована цивільна відповідальність відповідача в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.77).

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц Верховний Суд відступив від правового висновку, зазначеного у постанові Верховного суду України від 23.12.2015 року у справі № 6-2587цс15, де було зазначено, що страховик при подачі суброгаційного позову має право на власний розсуд визначити до кого заявити свої вимоги - до винуватця або до страховика його цивільно-правової відповідальності.

У зв`язку з цим, Велика Палата Верховного Суду у вказаній Постанові дійшла до наступних висновків: ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1191 ЦК України регулюють регресні зобов`язання (зобов`язання, які виникають у страховика цивільно-правової відповідальності та його страхувальника (винуватця)), а ст. 27 ЗУ «Про страхування» та 993 ЦК України регулюють суброганційні зобов`язання, які виникають у страховика за договором добровільного страхування майна (КАСКО) та винною особою у настанні ДТП (п. 31-35 Постанови).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (п. 36 Постанови), а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (п. 37 Постанови).

У результаті Суд вирішив відступити від висновку, сформульованого ВСУ у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування (п. 62 Постанови).

Що стосується самого винуватця, то суд зазначив наступне: «Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)» (п.71 Постанови).

З огляду на вказані норми права апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції мав встановити межі відповідальності страхової компанії ПАТ «Київський страховий дім», в якій згідно з полісом серії НОМЕР_4 3665772 відповідач застрахував свою відповідальність, і враховуючи, що ціна позову не перевищує встановлений страховий ліміт, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, є передчасним, і суперечать меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Покладання обов`язку із відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Крім того, п. 20.3 ст. 20 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ.

Проте, згідно з підпунктом «ґ» пункту 41.1 ст. 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, відшкодувати шкоду, спричинену особою, чия цивільно-правова відповідальність застрахована, повинен страховик, а у випадках передбачених ст. 41 Закону - МТСБУ.

Разом з тим, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.07.2020 року діяльність ПАТ «Київський страховий дім» на час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційного суду не є припиненою (а.с. 129-135).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції повинен був врахувати, що спричинену позивачу матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності, зобов`язана відшкодувати ПрАТ «Київський страховий дім», а в частині, яка не охоплюється лімітом відповідальності страховика відповідач ОСОБА_1 .

Проте, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити дане питання щодо стягнення завданої шкоди зі страхової компанії ПрАТ «Київський страховий дім», так як останнє не залучено до участі у справі в якості відповідача і позовних вимог до нього заявлено не було.

Тобто, розглядаючи справу суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку з чим рішення в даній справі підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову у позові.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з викладеними обставинами, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1152 грн.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 березня 2020 року скасувати.

Прийняти постанову, якоюу задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок Дорожньо-транспортної пригоди,відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області 24 травня 1996 року, судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1152 грн. (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева