Справа №461/9219/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року Галицький районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Скаб В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11; ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 19390819) про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог.

25 листопада 2019 року адвокат Онищенко Л.В. в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до Акціонерного товариства «Ідея Банк», в якій просить визнати недійсним кредитний договір №P51.13041.003944418 від 16.05.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , застосувавши наслідки недійсності правочину.

В обґрунтування даного позову вказує на те, що 16 травня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №P51.13041.003944418, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 24 370,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язався отримати кредит і повернути його разом з процентами і платежами (процентною платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами Договору, (п.1.1 Договору). Згідно пунктів 1.2, 1.3, 1.4 Договору строк договору становить 36 місяців та за користування кредитом позичальник сплачує банку річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 10% (Маржа Банку),станом на момент укладення договору зміна частина ставки становила 9,5%, що разом з маржею складала змінювану процентну ставку в розмірі 19,5%. Договором визначено, що Банк в будь-який момент за Рішенням правління Банку може визнати зміну частину процентної ставки нижчу, ніж ставка, яка розрахована, відповідно до п.1.5 Договору на основі зміни ключових ринкових показників, (п.1.6 Договору). Пунктом 1.7 Договору визначено механізм повідомлення Позичальника про зміну Банком процентної ставки. Розділом 2 Договору визначено порядок повернення заборгованості та порядок розрахунків, зокрема п.2.1 зазначає, що Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредиту в 36 щомісячних внесках включно до 16 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів через транзитний рахунок у наступній черговості: 1. для оплати простроченої заборгованості кредиту за Договором; 2. Для погашення нарахованої заборгованості за Договором, строк сплати якої не минув; 3. Для сплати штрафних санкцій (пені) згідно п.3.3.1 цього Договору; 4. Для погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості з кредитом).

Зазначає, що в діях відповідача має місце умисел в замовчуванні та перекручуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги, а саме: перед укладенням договору споживчого кредиту №P51.13041.003944418 від 16.05.2018 року позивача не було повідомлено в письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Крім того, зазначає, що позивач не був ознайомлений з формуванням ціни Договору в повному обсязі на до укладення Договору, ні після його підписання. Звертає увагу на те, що ціна договору, згідно п.1.1 та 1.12 Договору, також формує страховий внесок, проте банком в жодному пункті кредитного договору, в тому числі графіку щомісячних платежів не вказано конкретного визначення його вартості, що водить позивача в оману щодо дійсної ціни Договору. Вказує на те, зо умовами Договору фактично взагалі не передбачено можливості для позичальника на розірвання Договору, в зв`язку зі збільшенням його ціни. За таких умов, формування волі позичальника щодо укладання спірного правочину відбулось під впливом інформації, що не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги та її економічний результат для позивача, просить позов задовольнити.

Рух справи в суді.

Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року відкладено розгляд справи та доручено відповідальній особі Заводського районного суду м. Миколаєва забезпечити проведення 21.01.2020 року о 12 год. 00 хв. судове засідання в режимі відеоконференції з участю представника позивача ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 21 січня 2020 року відкладено розгляд справи та доручено відповідальній особі Заводського районного суду м. Миколаєва забезпечити проведення 20.02.2020 року о 12 год. 00 хв. судове засідання в режимі відеоконференції з участю представника позивача ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року відкладено розгляд справи та доручено відповідальній особі Заводського районного суду м. Миколаєва забезпечити проведення 12.03.2020 року о 12 год. 00 хв. судове засідання в режимі відеоконференції з участю представника позивача ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 02 квітня 2020 року відкладено розгляд справи та доручено відповідальній особі Заводського районного суду м. Миколаєва забезпечити проведення 27.04.2020 року о 11 год. 00 хв. судове засідання в режимі відеоконференції з участю представника позивача ОСОБА_2

27.04.2020р. представником позивача ОСОБА_3 подано клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Аналогічне клопотання подано представником відповідача16.12.2020р.

Позиції сторін у справі.

16 грудня 2019 року представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач не погоджується з позовною заявою позивача, вважає її цілком необґрунтованою та безпідставною. Вказує на те, що правочин, що оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, відсутні підстави для визнання його недійсним. Звертає увагу на те, що п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.09.2009 р., згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. Просить в задоволені позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися; представник позивача ОСОБА_2 подала клопотання у якому просить судове засідання проводити у її відсутності, за наявними матеріалами справи.

Представник відповідача АТ «Ідея Банк» у судове засідання не з`явився, подав відзив на позовну заяву у якому просить в задоволені позову ОСОБА_1 до АТ «Ідея Банк» відмовити повністю та розгляд справи проводити без участі АТ «Ідея Банк».

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Позиція суду.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.

Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступних міркувань.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Суд встановив, що 16 травня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № P51.13041.003944418, згідно умов якого банк надав кредит у сумі 24 370,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами Договору. Банк надав кредит строком на 36 місяців (а.с.7-10).

16 травня 2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страховою компанією «ІНІКА Життя» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування життя № P51.13041.003944418 (а.с.11-14).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно зі ст.203 ЦК України умовою чинності правочину є також його вчинення у формі, встановленій законом.

Згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Крім того, відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не передбачає такого правового наслідку, як визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з Паспорту споживчого кредиту від 16.05.2018 року (а.с.53-54), яку власноручно підписав позивач, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування. Підтвердив отримання позивачем всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі, в разі не виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором.

Так, позивача, в тому числі, було повідомлено про: суму/ ліміту кредиту, грн. що становить - 24 370 грн; строк кредитування: - 36 місяців; процентну ставку, відсотків річних - 19.5%; тип процентної ставки: - змінювана; порядок зміни змінюваної процентної ставки; плата за обслуговування кредитної заборгованості - 2,65% щомісячно від початкової суми кредиту; загальні витрати за кредитом, грн. - 35 443.98 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту - 57863. 22 грн.; реальна річна процентна ставка, відсотків річних - 123.15940858%; щодо права на дострокове повернення кредиту та права на відмову від кредиту протягом 14 календарних днів від дня його укладення.

Крім того, у Кредитному договорі дублюється та міститься інформація як про суму кредиту в розмірі 24 370 грн. (п.1.1.), так і про процентну ставку за користування кредитом, що становить 19.5 % річних (п. 1.4.); порядок повернення заборгованості та порядок розрахунків (п.2.1.-2.3.), про реальну річну процентну ставку в розмірі 123.15940858 % та про загальну вартість кредиту у розмірі 57 863,22 грн. (п.5.7.), інше (а.с.7-9).

Згідно п.5.1. Кредитного договору, позивач заявляв та гарантував, що відповідач, перед укладенням Кредитного договору повідомив позивача в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України зазначена інформація йому відома та зрозуміла, ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного Договору вручено Відповідачем при підписанні даного договору; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання використання та поширення через бюро кредитних історій, інформацію про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позивачем взятих на себе зобов`язань (а.с.8).

За наведених обставин, а також з врахуванням тієї обставини, що позивач під час укладення кредитного договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів.

Отже, дані про подорожчання продукту були позивачу відомі під час укладення договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позивача було введено в оману щодо вартості продукту.

У свою чергу, відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» позивач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте, позивач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, і не звертався до відповідача за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористався цим своїм правом.

Тому твердження позивача про те, що відповідач, перед укладенням договору та працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, не надали повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, вважає в цілому умови договору несправедливими не встановлені матеріалами справи.

Щодо нечесної підприємницької діяльності, на яку покликається позивач, то умови Кредитного договору, не можуть підпадати під ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не має ніякого відношення до умов кредитного договору. Окрім того, позивач у своєму позові не зазначив, які саме встановлені законом вимоги не виконав відповідач при укладенні договору.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Відповідно п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VIII зазначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно статті восьмої Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Згідну пункту 4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги.

Так, у пункті 7.4. Таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», відповідач, на виконання вимог Закону, цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту.

Отже, відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо, про що помилково зазначає Позивач.

У свою чергу, згідно п.1.10. Кредитного договору відповідач встановив плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо (а.с.7).

Згідно Паспорту споживчого кредиту, яку власноручно підписав позивач та яким погодився, плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена у розмірі 2,65% від залишку заборгованості на кінець місяця, яку позивач, згідно п.2.1. Кредитного договору, щомісячно повинен сплачувати включно до 16 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів.

Покликання позивача, у позовній заяві, на Постанову Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі №6-1746 цс16, та Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року за №15- рп/2011 є не актуальним та не обґрунтованим і не може слугувати підставами для задоволення позову, оскільки таке рішення та практика ВСУ були сформовані по кредитних договорах, що укладались банками зі споживачами до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VIII без врахування особливостей цього Закону.

Аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 щодо несправедливих умов договору Верховний суд України у своїй постанові від 08.06.2016 (справа № б-330цс1б) зазначив наступне: Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

У свою чергу, умови Кредитного договору на які покликається позивач та які просить визнати недійсними, не підпадають під ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не можуть являтися несправедливими.

Окрім того, позивач у своєму позові не зазначив, які саме умови Кредитного договору є несправедливими.

Виходячи із змісту ст.ст. 1054, 1055 Цивільного кодексу України, слід визнати, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, відповідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.12.2015р. у справі № 6-1341цс15), в якій вказується, що інформація про реальні умови кредитування, сукупну вартість кредиту, детальний розпис відповідно до ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна надаватися споживачу до укладення договору, однак навіть у випадку ненадання банком такої інформації споживачу не є підставою визнання його недійсним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

Крім цього, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Як наслідок, правочин, що оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.09.2009р., згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду справи.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є необґрунтованими та такими, і задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку із відмовою позову судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 10-13, 76-81, 141, 258, 259, 279, 263-265, 268 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст.6, 203, 215, 627, 638, суд

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.04.2020.

Суддя І.Р. Волоско.