Справа № 461/6956/19 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/196/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року в складі судді Мисько Х.М. у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Господар» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановила:

У вересні 2019 року позивач ЛКП «Господар» звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив стягнути з відповідача заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території - у розмірі 4744,14 грн. за період від 01.10.2017 року по 31.08.2019 року та 1921,00 грн. сплаченого судового збору.

Вимоги обґрунтовував тим, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі та утриманні ЛКП «Господар», яке створено відповідно до ухвали Львівської міської ради, а основним завданням діяльності визначено утримання, обслуговування та ремонт житлових будівель. ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 32154149 від 23.11.2011. Для здійснення оплати комунальних послуг мешканцям квартири відкрито особовий рахунок. За період з 01.07.2017 по 31.08.2019 року відповідач не сплачував витрат за утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого, станом на 01.09.2019 виникла заборгованість. 06.02.2019 Галицький районний суд м. Львова видав судовий наказ у справі № 461/254/19, згідно якого постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ЛКП «Господар» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2017 року по 31.12.2018 року в розмірі 2997,01 грн. та 176,20 грн. судових витрат.

При цьому, 22.02.2019 Галицький районний суд м. Львова скасував вищевказаний судовий наказ за заявою ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що по даний час відповідач не сплачує заборгованості за житлово-комунальні послуги, просив позов задвольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Господар» заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 3939,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Господар» суму сплаченого судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1

В апеляційній скарзі зазначає, що надана позивачем відомість про нарахування та оплату послуг за адресою АДРЕСА_3 не містить розбивки по видах послуг, що свідчить про те, що така є не належним доказом.

Позивач зазначає, що відшкодування витрат на проведення робіт з дератизації здійснюється відповідно до укладених договорів між підприємством та спеціалізованими підприємствами, однак підтвердження про укладення таких договорів та документів щодо їх виконання, позивач не надав.

Крім цього, акти виконаних робіт складає і підписує спеціалізоване підприємство та подає такі до ЛКП, що обслуговує житловий фонд, проте підпис хоча б одного власника квартири будинку про проведення відповідної послуги, відсутній.

Стверджує, що позивач не надав доказів здійснення підготовки до осінньо-зимового періоду, документів, які б підтверджували вартість закупленої соляно-піщаної суміші, матеріалів для ущільнення дверей, скління вікон, документів щодо виконання таких робіт.

Також, позивач не надав графіку прибирання прибудинкової території, наказів про прийняття на роботу двірників, відомості про їх заробітну плату.

Звертає увагу на те, що досі не проведено ремонт під`їзду, який триває з часу обиття штукатурки з 2016 року, незважаючи на його звернення до Управління житлового господарства ЛМР та відповідь з цього приводу.

Вважає, що послуги щодо обслуговування внутрішньо будинкових систем та поточний ремонт будинку оплаті не підлягають.

Позивачем також не надано доказів укладення та виконання договорів з аварійними службами та підприємствами, які здійснюють вивезення ТПВ.

Стверджує, що розрахунок, який наданий ЛКП є недостатнім та неналежним доказом, а оскаржуване рішення, яке ґрунтується виключно на ньому, є незаконним та необґрунтованим.

Покликається на неправильно розрахований судом першої інстанції судовий збір, оскільки задовольнивши частково позовні вимоги, судовий збір стягнуто у повному обсязі.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити частково, враховуючи таке.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством України встановлений обов`язок власника квартири нести витрати на утримання житлового будинку, тому споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Суд не прийняв до уваги твердження відповідача з приводу неналежного надання ЛКП «Господар» житлово-комунальних послуг, оскільки актів-претензій, складених за фактом неналежного надання послуг, відповідач суду не надав, у встановленому порядку від послуг не відмовився.

При цьому, суд відмовив у стягненні з відповідача заборгованості в сумі 804,81 грн., яка існувала станом на 01.10.2017, оскільки у відомості про нарахування та оплату послуг за утримання будинку та прибудинкової території відсутні розрахунки про надання таких послуг, зокрема, щодо часу виникнення, тарифу та оплати.

Крім цього, суд вирішив питання судових витрат.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №32154149 від 23.11.2011.

У квартирі відсутні зареєстровані особи, що підтверджується Довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 04.09.2019 № 6903 (а.с. 9).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 08.06.2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові», Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у

АДРЕСА_1 перебуває на балансі та утриманні ЛКП «Господар».

Звертаючись із позовними вимогами ЛМКП «Господар» зазначало, що відповідач є споживачем комунальних послуг та зобов`язаний своєчасно вносити плату за такі, однак свої обов`язки відповідач належним чином не виконує, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яку просив стягнути у судовому порядку. Попередньо звертався до суду із заявою про видачу судового наказу.

У зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків по сплаті коштів за отримані комунальні послуги, ОСОБА_1 допустив заборгованість, яка згідно доданої позивачем відомості про нарахування та оплату послуг утримання будинку та прибудинкової території за період з жовтня 2017 року по вересень 2019 року становить 4744,14 грн. (а.с. 8).

Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII.

Зокрема, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках

Згідно із статтею 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього Закону.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема житлові послуги - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Індивідуальний споживач, зокрема зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).

Схожі за змістом норми містились і у ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 1875-IV(в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII, який чинний на даний час.

Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 68 ЖК УРСР передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

З матеріалів справи встановлено, що 06.02.2019 Галицький районний суд м. Львова видав судовий наказ у справі №461/254/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛКП «Господар» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2017 року по 31.12.2018 року в розмірі 2997,01 грн., який ухвалою цього ж суду від 22.02.2019 скасований (а.с. 7).

Факт періодичної оплати відповідачем наданих послуги свідчить про визнання ним нарахувань за відповідні послуги.

Разом з цим, належних заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості відповідач не подав, іншого розрахунку суду не представлено, як і не доведено те, що невиконання зобов`язань по сплаті вартості отриманих послуг сталося не з його вини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 6 частини 1 статті 20 вказаного Закону 1875-IV (в редакції від 24.06.2004 року) передбачено лише два випадки, коли споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг: за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні; за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Схоже визначено і у ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII, який чинний на даний час, а саме: споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 1875-IV(в редакції від 24.06.2004 року) споживач має право на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підтвердження ненадання відповідачу житлово-комунальних послуг, останнім не наданоскладених актів-претензій несвоєчасного ремонту і обслуговування житлового будинку, місць загального користування та прибудинкової території, а також щодо несправного та аварійного стану елементів конструкцій будинку.

В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обов`язок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин між сторонами не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач жодних дій, спрямованих на укладення договорів, які за його словами є неукладеними, не вчинив, протилежні докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що позивач, як виконавець послуг, забезпечив надання споживачу відповідних послуг, останній їх споживав, від отримання таких не відмовився, тобто між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надається ця послуга, і відповідно, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за цю послугу є обґрунтована і підлягає задоволенню.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 804,81 грн., яка існувала станом на 01.10.2017 є безпідставною, оскільки у відомості про нарахування та оплату послуг за утримання будинку та прибудинкової території відсутні розрахунки про надання послуг на таку суму, часу виникнення такої заборгованості, тарифу.

Що стосується доводів апелянта про неправильність, на його думку, стягнення судом першої інстанції розміру судового збору, колегія суддів виходить із такого.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені ЗУ «Про судовий збір».

Ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону).

Відповідно до ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Таким чином, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року, судовий збір позивачем сплачено правильно.

Натомість, стаття 141 ЦПК України, яка регулює питання розподілу судових витрат між сторонами, визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, задовольнивши позовні вимоги частково, суд першої інстанції мав провести і пропорційний розподіл судових витрат, однак помилково стягнув з відповідача повну ставку судового збору, що свідчить про те, що доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження, а оскаржуване рішення підлягає зміні.

Відтак, з відповідача необхідно стягнути в користь позивача судовий збір в сумі 1594, 43 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції, що буде пропорційним до задоволених позовних вимог.

При цьому, зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги по суті спору, судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно залишити за відповідачем.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 рокув частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Господар» суму сплаченого судового збору у розмірі 1921,00 грн. змінити, зменшивши розмір судового збору до 1594 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто чотири) гривень 43 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 липня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Н.П. Крайник

Н.О. Шеремета