Номер провадження: 22-ц/813/2825/20
Номер справи місцевого суду: 515/243/19
Головуючий у першій інстанції Варгаракі С. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюра Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської районної ради Одеської області на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Варгаракі С.М., повний текст рішення складений 24 жовтня 2019 року, -

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» про визнання противоправним наказу та поновлення на роботі, в якому просило визнати неправомірними та скасувати накази, поновити її на роботі.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що наказом № 279-Р від 04.09.2017 р. комунальним закладом «Татарбунарська центральна районна лікарня» її було переведено на посаду провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні на умовах зовнішнього сумісництва на 2017 рік або до прийняття основного працівника на цю посаду. Наказом № 64-Р від 14.01.2019 р. комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» її було звільнено із займаної посади провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні та припинено трудовий договір з підстав зарахування на роботу основного працівника. Проте, згідно медичного висновку комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» за № 40 від 25.01.2019 р. вбачається, що вона знаходилася на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, вагітність терміном 28 тижнів. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки на момент звільнення вона була вагітна.

Під час розгляду справи, ухвалою суду, у зв`язку з реформуванням, замінений первісний відповідач комунальний заклад «Татарбунарська центральна районна лікарня» на належного відповідача комунальне некомерційне підприємство «Татарбунарська центральна районна лікарня».

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» про визнання противоправним наказу та поновлення на роботі задоволений.

Визнаний неправомірним та скасований наказ комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» № 64-Р від 14 січня 2019 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 .

Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади провідного економіста комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» незаконним та поновлено ОСОБА_1 на посаді з якої її було звільнено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду в частині поновлення на роботі піддано негайному виконанню.

Не погоджуючись з рішенням суду, комунальне некомерційного підприємство «Татарбунарська центральна районна лікарня» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги комунальне некомерційного підприємство «Татарбунарська центральна районна лікарня» зазначає, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту її прав, оскільки ОСОБА_1 не пред`явила позовних вимог про виконання відповідачем зобов`язання по працевлаштуванню, що є підставою для відмови у позовних вимог.

Відзиву до суду надано не було.

Сторони про розгляд справи на 13 травня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 185-187).

Від Дукіна С.В , представника комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня»до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони апелянта (а.с. 188-189).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі наказу №279-Р від 04.09.2017 р. комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» ОСОБА_3 було переведено на посаду провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні на умовах зовнішнього сумісництва на 2017 рік або до прийняття основного працівника на цю посаду (а.с.8).

Відповідно до наказу № 64-Р від 14.01.2019 р. комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні та припинено трудовий договір з підстав зарахування на роботу основного працівника (а.с. 11).

Відповідно до медичного висновку КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» за № 40 від 25.01.2019 р. вбачається, що ОСОБА_1 знаходилася на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, вагітність терміном 28 тижнів (а.с. 10).

Крім того, наказом від 24.04.2017 р. № 36 ТОВ «Октан», ОСОБА_3 прийнято на роботу з 02.05.2017 р. на посаду оператора АЗС № 4 м. Татарбунари (а.с. 36).

Також, відповідно до наказу № 51-ОД від 14.06.2019 р. комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» про внесення змін до штатного розпису, скасовано посаду на якій працювала ОСОБА_1 (а.с. 84-85).

Також з наданих в судовому засіданні пояснень свідка ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно наказом № 279-Р від 04.09.2017 р. комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» була переведена на посаду провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні на умовах зовнішнього сумісництва на 2017 рік або до прийняття основного працівника на цю посаду. ОСОБА_1 була звільнена по виходу з лікарняного, у зв`язку з зарахуванням на роботу основного працівника. Комунальному закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» було достеменно відомо що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, у зв`язку з вагітністю. Також ОСОБА_4 повідомила, що посада провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні зайнята іншим працівником.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Разом з тим, виходячи з положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04.02.1994р. ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16.05.1995р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень ст. 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно декількох підприємства, установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом (п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту та Мінфіну від 28.06.93 р. № 43, далі - Положення № 43).

Аналізуючи чинне законодавство, суд прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що існує лише одна додаткова підстава для звільнення сумісника - прийняття на роботу іншого працівника, який не є сумісником, тобто для якого ця робота буде основною (п. 8 Положення № 43). У цьому випадку в наказі про прийняття на роботу необхідним є посилання на ст. 7 КЗпП (передбачає можливість установлення законодавством додаткових підстав припинення трудового договору для окремих категорій працівників) та п. 8 Положення № 43. У цьому випадку звільнення сумісника допускається без попередньої згоди профспілкового комітету та попередження за 2 місяці працівника.

На працівників-сумісників поширюються норми трудового законодавства стосовно прийняття і звільнення з роботи, установлення неповного робочого часу, надання відпусток тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, при звільненні позивачки відповідачем було порушено вимоги ст. 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вона була вагітна.

Зазначений факт підтверджується висновком КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» за № 40 від 25.01.2019 р. вбачається, що ОСОБА_1 знаходилася на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, вагітність терміном 28 тижнів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Висновки суду про те, що право позивача порушено і підлягає захисту є вірними, у зв`язку з чим суд на законних підставах задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» про те, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту її прав, оскільки ОСОБА_1 не пред`явила позовних вимог про виконання відповідачем зобов`язання по працевлаштуванню, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Тобто, підставою для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав є факт їх порушення, за захистом якого звернулася до суду.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської районної ради Одеської області - залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 травня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра