Номер провадження: 22-ц/813/1887/20
Номер справи місцевого суду: 501/2481/17
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 501/2481/17

Номер провадження: 22-ц/813/1887/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене у складі судді Петрюченко М.І. о 12 годині 46 хвилині 07 грудня 2018 року, повний текст рішення складено 17 грудня 2018 року,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 в сумі - 585 000,00 грн.; 2) визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 ; 3) припинити право власності ОСОБА_1 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що вона та її колишній чоловік ОСОБА_2 в рівних частках кожний є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (далі - Квартира). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26.09.2011 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Квартирою користується виключно ОСОБА_2 , який мешкає в ній разом із своєю новою дружиною. Вона разом з їх спільною донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають в орендованих квартирах. Всі її зусилля вирішити питання щодо поділу майна з відповідачем не призвели до мирного вирішення майнового спору, тому вона змушена звернутись з позовом до суду (а. с. 1 - 5).

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_6. підтримали доводи та вимоги позову. Просили позов задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_4 у судовому засіданні суду першої інстанції заперечували проти задоволення позову. Просили у задоволенні позову відмовити. Вказували на те, що позивачка ніколи не переймалась утриманням спірної квартири, підтриманням її належного стану, сплатою обов`язкових платежів, тобто не виконувала своїх зобов`язань власника. Також представник відповідача зазначала, що після розлучення, малолітня донька значну частину свого вільного часу проводить з батьком - ОСОБА_2 .. Мешкаючи в цей час в спірній квартирі. Відповідач щомісячно сплачує аліменти позивачці на утримання дитини. Вартість Ѕ частки спірної квартири є значною сумою для відповідача. Представник відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції вказувала на те, що висновок експерта щодо вартості спірної квартири не є належним доказом у справі, оскільки відсутній належний договір між позивачкою та відповідним експертом на виконання такого висновку (а. с. 141 - 142).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2018 року вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки квартири в сумі - 531 000 грн..

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки квартири.

Припинено право власності ОСОБА_1 на Ѕ частки квартири.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони є співвласниками спірної квартири у рівних частках кожний. Квартирою користується відповідач одноособово. Спірна квартира є неподільною. У відповідача у власності є інша квартира, тому сплата ним грошової компенсації не буде для відповідача надмірним тягарем (а. с. 143 - 151).

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що стягнення з нього компенсації вартості Ѕ частки спірної квартира є для нього надмірним тягарем. Позивачка з часу отримання квартири у власність не несла витрат з її утримання. Висновок експерта щодо ринкової вартості квартири є недопустимим доказом, оскільки відсутній договір безпосередньо з експертом при наявності договору з підприємством, яке не є експертною установою. Він пропонував позивачці укласти мирову угоду, за умовами якої він сплатить компенсацію вартості ј частки квартири та переоформить на доньку право власності на Ѕ частку на квартиру.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти апеляційної скарги. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказує, що спірною квартирою користується одноособово відповідач, що істотно порушує її право власності на Ѕ частку квартири. Доводи апелянта про те, що стягнення грошової компенсації є для нього надмірним тягарем не відповідають дійсності, оскільки у нього на праві власності є інша квартира. У неї іншого житла не має. Доводи щодо недостовірності висновку №870/2018 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 10.09.2018 року є неспроможними, оскільки відомості про судового експерта Дзінька А.І. внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів.

Учасники справи у судове засідання, призначене на 23.04.2020 року не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Сторони у попередніх судових засіданнях надали пояснення, таки чином висловили свою процесуальну позицію по справі.

Сторонам по справі, за їх клопотанням, неодноразово надавалася можливість укласти мирову угоду, у зв`язку з чим розгляд справи неодноразово відкладався.

22 квітня 2020 року до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій остання просить розглянути справу за її відсутності. Від укладення мирової угоди вона відмовляється.

Інші учасники справи жодних заяв та клопотань не надали.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Між тим, інших заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.

Згідно із частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, наявність клопотання позивачки про розгляд справи за її відсутності, відсутність клопотань інших учасників справи про відкладення розгляду справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про часткове задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 26, 319, 358, 364 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області суду від 26 вересня 2011 року шлюб між сторонами по справі розірвано (а. с. 10).

Сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).

Відповідно до копії договору дарування від 05.04.2012 року, витягу з державного реєстру правочинів, витягу про державну реєстрацію прав, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є співвласниками спірної квартири квартири (а. с. 14 - 21).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 56 - 58), ОСОБА_2 на праві власності також належить інша квартира, загальною площею - 50,8 кв. м., яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку експерта №870/2018 будівельно-технічної та оціночно - будівельної експертизи від 10.09.2018 року (а. с. 102 - 110): - ринкова вартість спірної квартири на дату складання висновку складає - 1 062 000 грн.; - вартість Ѕ частки від ринкової вартості спірної квартири на дату складання висновку складає - 531 000 грн.; - враховуючи частки співвласників досліджуваної квартири (1/2 + 1/2), існуюче об`ємно - планувальне рішення і загальну площу квартири (55,6 кв. м.), належну співвласникам площу в квартирі (27,8 кв. м. + 27,8 кв. м.) при дотриманні вимог діючих нормативно-правових актів в галузі будівництва (п.2.22, 2.23, 2.24 ДБН В.2.2-15-2005) і методики по розподілу об`єктів нерухомості, з врахуванням влаштування окремих входів кожному із співвласників, розділити спірну квартиру в натурі у відповідності до ідеальних часток співвласників на Ѕ частку та Ѕ частку неможливо.

Між сторонами по справі виникли правовідносини щодо стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки квартири.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358

ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року, ухваленій у справі

№ 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Від вищевикладеної правової позиції, на яку також послався суд першої інстанції мотивуючи оскаржуване рішення, в подальшому не було відступлено Верховним Судом, що знаходить своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 201/12922/15-ц.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково послався як на приписи статті 364 ЦК України, так і на приписи ст. 365 ЦК України. Посилання суду першої інстанції на ст. 365 ЦК України є зайвим, оскільки з огляду на вимоги позовної заяви, правовідносини, які виникли між сторонами, необхідно керуватися приписами саме статті 364 ЦК України. Між тим зазначене у даному абзаці не мало наслідку неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд не знаходить підстав для скасування, зміни оскаржуваного рішення через помилкове викладення судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення приписів статті 365 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо неспроможності відповідача сплатити на користь позивачки компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на вищевказане спільне нерухоме майно є непереконливими. Зазначені обставини були предметом перевірки та оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростовував.

Крім того, апеляційним судом встановлено наявність у власності ОСОБА_2 рухомого майна, а саме автомобілю марки MAZDA 323, 1992 року випуску, працевлаштування останнього та отримання ним доходів.

Доводи апеляційної скарги щодо недостовірності висновку №870/2018 будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 10.09.2018 року є такими, які не мають наслідком задоволення апеляційної скарги, оскільки відповідно до матеріалів справи дослідження було проведено судовим експертом Дзінько А.І., відомості щодо якого внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів у відповідності до заяви ОСОБА_5 та договору №543 від 31 серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та експертом (а. с. 99 - 100).

З урахуванням зазначеного вище, доводи апеляційної скарги є такими, які не мають наслідком її задоволення.

За таких обставин апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 грудня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складена 05 травня 2020 року

Головуючий суддя: А.П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе