Ухвала

22 травня 2020 року

м. Київ

справа № 323/2543/19

провадження № 61-7624ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 року у справі за позовом Банку «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року (справа № 2-73/2007) позов Банку «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку «Фінанси та Кредит» 95 228,03 грн заборгованості за кредитним договором; 952,28 грн державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року (справа № 323/594/15-ц) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року відмовлено.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року (справа № 323/2543/19) заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа - Акціонерне товариство (далі - АТ) Банк «Фінанси та Кредит», про відновлення втраченого судового провадження у справі № 2-73/2007 за позовом «Банку «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Відновлено втрачене судове провадження у вказаній цивільній справі.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до районного суду із заявою про перегляд заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2020 року (справа № 323/3787/19) ОСОБА_1 поновлено строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року та відкрито провадження у справі за заявою.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2020 року (справа № 323/3787/19) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2020 року та від 11 лютого 2020 року скасовано.

Заяву ОСОБА_1 від 27 грудня 2019 року про перегляд заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційне провадження в частині перегляду заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року закрито на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.

У травні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2020 року у відкритті касаційного провадження в частині оскарження заочного рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2007 року відмовлено на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 року не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки в порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником у касаційній скарзі не вказано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Отже, заявнику необхідно надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Р. А. Лідовець