ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м.Суми

Справа №588/1320/18

Номер провадження 22-ц/816/1408/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Ярошенко Т.О., в приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області, повний текст рішення складено 28 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Свої вимоги мотивує тим, що їй належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Тростянецької міської ради №78 від 19 лютого 2016 року їй надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 . Однак її сусід відповідач ОСОБА_2 самочинно побудував гараж, зайнявши частину її земельної ділянки без її дозволу. Також зазначає, що відстань між гаражем та її земельною ділянкою не відповідає державним будівельним нормам та перекриває під`їзд до її земельної ділянки та каналізації.

Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованого гаражу та зобов`язати ОСОБА_2 прибрати паркан по всій довжині межі з її земельною ділянкою, а також прибрати фруктові дерева в кількості двох штук, які розташовані за парканом на стороні відповідача.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив зобов`язати останню дотримуватись правил добросусідства та усунути перешкоди в користуванні його майном та земельною ділянкою шляхом демонтажу за свій рахунок самочинно збудованих сараю та прибудови літ. «а» до житлового будинку АДРЕСА_2 зі сторони квартири АДРЕСА_3 , та шляхом прибирання 2 фруктових дерев з межі між їхніми земельними ділянками (а.с. 51-54 т. 1).

Свої вимоги мотивує тим, що відстань між його гаражем до межі земельної ділянки та до будинку ОСОБА_1 відповідає правилам ДБН, комісія Тростянецької міської ради неодноразово встановлювала відсутність порушень прав позивачки щодо недотримання меж земельних ділянок. До того ж, питання щодо знесення його паркану є предметом спору в іншій цивільній справі.

Зазначає, що самочинно збудовані позивачкою ОСОБА_1 прибудова та сарай призвели до зменшення її земельної ділянки, оскільки стіна прибудови стала ближче до їх спільної межі. Вказує, що зазначені прибудова та сарай затінюють йому сонячне світло, порушують вимоги мінімальної відстані між будівлями. Крім того, відстань між насадженими ОСОБА_1 деревами до межі складає менше метра, тоді як мінімальна відстань правилами ДБН передбачена у 1,5 м.

Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 26 грудня 2019 року відмовив у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд всупереч положенням статей 76-80 ЦПК України відмовив у прийняття та дослідженні висновку експерта №6 земельно-технічної експертизи від 14 травня 2019 року, який виконано в рамках іншої цивільної справи. Також вказує, що суд безпідставно звільнив від доказування обставин, встановлених рішенням суду, не врахувавши її заперечень, оскільки вона не брала участі у справі, в якій ці обставини були встановлені.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та земельною ділянкою та зобов`язання ОСОБА_1 дотримуватись правил добросусідства сторонами не оскаржується та відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Мороза Є.О., які підтримали апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2 адвоката Залавського О.В., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської Ради народних депутатів №235 від 27 серпня 1986 року виділено земельні ділянки для будівництва двохквартирних житлових будинків по АДРЕСА_4 комбінату хлібопродуктів, районному Вузлу зв`язку, правлінню Тростянецької райспоживспілки (а. с. 179 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської Ради народних депутатів №114 від 18 травня 1988 року Тростянецькому заводу мінеральних вод виділено земельну ділянку площею 800 м кв. під будівництво двохквартирного житлового будинку (а. с. 96 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської Ради народних депутатів №26 від 19 лютого 1997 року видано ордер на заселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_5 , побудований за кошти заводу мінеральних вод (а. с. 3 т. 1, а. с. 116 т. 2).

30 травня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7-8 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської Ради народних депутатів №327 від 21 листопада 1990 року видано ордер на заселення ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_6 (а. с. 58 т. 1).

У свідоцтві про право власності на житло від 24 квітня 1996 року вказано, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 належить квартира за адресою: АДРЕСА_7 , та зазначено, що 05 серпня 2011 року Тростянецькою державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири після смерті ОСОБА_5 за №2279, 27 лютого 2018 року приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири після смерті ОСОБА_6 за №364 (а. с. 55 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської Ради народних депутатів №7 від 17 січня 2001 року ОСОБА_5 надано в постійне користування земельну ділянку по АДРЕСА_7 , площею 329 м кв. (а.с. 66 т. 1).

Згідно Акту від 28 серпня 2009 року ОСОБА_6 , ОСОБА_2 надано дозвіл на узаконення самовільно побудованих гаражів, господарської будівлі та погрібу під нею, і прибудованого коридору до квартири (а. с. 142 т. 2).

Рішенням Тростянецької міської ради №480 від 08 жовтня 2009 року погоджено виділення ОСОБА_6 , ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_7 , площею 24 м кв. під самочинно побудовані господарчу будівлю з підвалом, та прибудови коридору до квартири, за умови визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку (а. с. 238 т. 1).

Рішенням Тростянецької міської ради №78 від 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_4 а для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства. Остаточний розмір цієї земельної ділянки має бути встановлений при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а. с. 6 т.1).

У відповіді на звернення ОСОБА_2 управлянням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області від 25 квітня 2018 року №40-1018/899-18 вказано, що в результаті позапланової перевірки встановлено, що будівництво прибудови до житлового будинку та сараю за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 здійснила без проектної документації, дозволу на будівельні роботи та експлуатує їх без прийняття в експлуатацію, у зв`язку з чим на ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення та вручено припис про усунення правопорушення (а. с. 60, 111-123 т. 1).

Сумський окружний адміністративний суд рішенням від 27 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, визнав протиправним та скасував припис управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області №99 від 30 березня 2018 року, в якому встановлено порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, а саме щодо самочинно збудованих гаражу та погріба за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.15-17 т. 2).

Тростянецький районний суд Сумської області рішенням від 25 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування постанови управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за експлуатацію нею закінчених будівництвом прибудови до житлового будинку та сараю, які не прийняті в експлуатацію відповідно до чинного законодавства (а. с. 23-29 т. 2).

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами в обґрунтування своїх вимог не надано належних, допустимих, переконливих доказів на підтвердження порушення їхніх прав, зокрема наявності перешкод у користуванні земельними ділянками.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильних висновків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В той же час, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своєї позиції.

Так, відмовляючи у прийнятті в якості доказу висновку експерта №6 земельно-технічної експертизи від 14 травня 2019 року, який виконано в рамках іншої цивільної справи, суд правильно зазначив, що у вказаному висновку не визначено, за рахунок якої земельної ділянки площа земельної ділянки ОСОБА_2 збільшилась на 3 кв. м., а тому цей доказ не підтверджує доводи ОСОБА_1 в цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом протиправно звільнено відповідача ОСОБА_2 від доказування обставин, встановлених рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Так, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, встановлено та з матеріалів справи вбачається, що господарські будівлі побудовані на території домоволодіння ОСОБА_2 до 1990 року та відображені в технічному паспорті на будинок від 16 червня 1995 року без відмітки «самочинне будівництво» (а. с. 56 т. 1), будівництво здійснювалось по типовому проекту на підставі рішення Тростянецького міськвиконкому від 27 серпня 1986 року №208 і у відповідності з дозволом на проведення будівельно-монтажних робіт (а. с. 97 т. 2). У 1996 році ОСОБА_2 та його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приватизували в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_7 (а. с. 55 т. 1).

Однак, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на спростування встановлених рішенням суду в адміністративній справі вищевказаних обставин та наявних в матеріалах справи документів.

Також не підтверджено матеріалами справи та в ході розгляду справи спростовані показаннями свідків твердження ОСОБА_1 про переміщення ОСОБА_2 паркану, встановленого на межі їхніх земельних ділянок, внаслідок чого він збільшив площу своєї земельної ділянки. Судом першої інстанції досліджена та перевірена наданими сторонами доказами і обставина щодо знаходження на земельній ділянці ОСОБА_2 фруктових дерев та винограду. При цьому суд дійшов правильного висновку, що права ОСОБА_1 не порушені, а дані фруктові дерева та виноград не чинять їй перешкод у користуванні її земельною ділянкою.

З огляду на викладене, колегія суддів не переконана доводами ОСОБА_1 про порушення судом вимог ст. 82 ЦПК України.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно перевірив обставини справи, встановленим фактам і доказам дав вірну правову оцінку та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційна скарга не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення в оскаржуваній частині. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 грудня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 липня 2020 року.

Головуючий Т.А. Левченко

Судді: В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук