№ 207/58/19
№ 2/207/439/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Юрченко І.М.

при секретарі: Сівачук А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Карнаухівської селищної ради Дніпропетровської області про виселення та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 08 червня 2017 року вона придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 08.06.2017 року серії НМО № 729813, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Моісєєнко Д.О. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 89123567 від 08.06.201 7 року.

05.05.2018 року, ще на той період часу, чоловік позивача (син відповідачки) - ОСОБА_3 побив позивачку та вигнав її з квартири.

По даному факту Новокадацьким ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області порушено кримінальне провадження № 0001728 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України, повідомлення про підозру, в якому пред`явлено ОСОБА_3

Намагаючись облаштувати своє життя позивачка вирішила мешкати у власному будинку АДРЕСА_1 , однак вона дізналась, що у вищевказаному будинку, який їй належить на праві приватної власності, мешкає відповідачка - її колишня свекруха ОСОБА_2 .

Більш того, відповідачка по справі - ОСОБА_2 , без наявності згоди власниці будинку - позивачки по справі, виявляється зареєстрована у вищевказаному будинку ще 06.07.2017 року, тобто в порушення ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Враховуючи, що ОСОБА_1 не спілкується з колишнім чоловіком та колишньою свекрухою, адже боїться їх, оскільки ОСОБА_3 постійно погрожує позивачці та навіть її доньці - ОСОБА_4 , єдиний шлях для вирішення питання щодо виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачки, є лише звернення до суду.

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) в тому числі документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Тобто, в даному випадку, для того щоб відповідачку зареєстрували у будинку, який належить позивачці, ОСОБА_1 повинна була прийти до органу реєстрації - виконавчого комітету Карнаухівської селищної ради Дніпропетровської області та надати письмову згоду на право проживання у будинку АДРЕСА_1 , який є її приватною власністю.

Позивачка вказану згоду не давала, більш того, сам факт реєстрації у її будинку колишньої свекрухи став для ОСОБА_1 несподіваним.

Тобто, без згоди власника житла - ОСОБА_1 , відповідачка - ОСОБА_2 самовільно вселилась у житлове приміщення та, мабуть, за підробленими документами зареєструвалась у житлі, що належить позивачу.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 просить виселити відповідача - ОСОБА_2 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла. Зобов`язати виконавчий комітет Карнаухівської селищної ради Дніпропетровської області зняти відповідача - ОСОБА_2 , з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати по справі покласти на відповідача.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні не з`явилась. Її представником надано суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, у відзиві на позовну заяву вказала, що вона є матір`ю чоловіка позивачки ОСОБА_1 08 червня 2017 року позивачка ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 , знаходячись у зареєстрованому шлюбі, придбали будинок АДРЕСА_1 , про що був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Моісєєнко Денисом Олександровичем Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, серія та номер НМО729813, реєстровий номер 512, виданий 08.06.2017 року.

В п. 6 Договору зазначається, що покупець ОСОБА_1 купує вищевказаний житловий будинок у спільну сумісну власність за згодою свого чоловіка ОСОБА_3 , яка викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу 08 червня 2017 року по реєстру за №511.

Тобто, крім Позивачки, власником спірного майна є і її син - ОСОБА_3 .

Реєстрація її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 здійснювалася за згодою й в присутності ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 . Для реєстрації ОСОБА_1 надала оригінали документів, що підтверджували право власності, відповідно до п. 18. Постанови Кабінету міністрів України №207 від 02.03.2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Тобто в заяві, встановленого цією постановою зразка, вказуються підстави для реєстрації місця проживання особи - документи, що підтверджують право на проживання в житлі, а саме договір купівлі-продажу спірного будинку, а також необхідна письмова згода власника/співвласників житла та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання особи у разі відсутності документів, що підтверджують право на проживання в житлі. Без зазначених документів посадові особи виконавчого комітету Карнаухівської селищної ради не здійснили б реєстрацію її місця проживання.

Також зазначила, що спірний будинок купувався на заощадження її та її покійного чоловіка, який трагічно загинув у 2018 році, факт отримання грошей ОСОБА_1 від неї на купівлю спірного домоволодіння можуть підтвердити свідки: ОСОБА_6 , АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 .

Зазначене домоволодіння було придбане для неї з чоловіком, її сина та позивачки, для зручності, так як вони люди похилого віку, існувала усна домовленість між подружжям ОСОБА_7 , а саме її сином та позивачкою, що вона і її чоловік будуть мешкати у спірному домоволодінні, щоб вони могли доглядати та допомагати вести господарство. Цей будинок був облаштований спеціально для неї, оскільки, вона є інвалідом першої групи загального захворювання (немобільна, ампутація правої нижньої кінцівки на рівні стегна) потребує стороннього догляду, переміщується на візочку.

Будинок був облаштований під її потреби. Сином, за згодою позивачки, зрубані всі пороги, проведена каналізація до будинку та зроблений санвузол в приміщені, були поміняні двері, вікна, огорожа, здійснено утеплення будинку, вимощене тротуарною плиткою подвір`я та інше, на все це нею були витрачені власні кошти у сумі 43378 грн.

Позивачка в процесі проведення робіт з переобладнання будинку та подвір`я не виказувала ніяких претензій щодо переобладнання та поліпшення умов проживання.

Враховуючи те, що зазначене житло - це єдине житло яке у неї є, воно було придбано у тому числі і для неї, вона постійно проживає за вказаною адресою з липня 2017 року та по теперішній час, з цього моменту позивачка не цікавилась долею домоволодіння, її життям, не допомагала утримувати будинок, вона несе всі витрати з його утримання та сплати комунальних платежів, а також враховуючи те, що позивачка не є єдиним власником спірного домоволодіння, а є співвласником вказаного будинку разом із її сином - ОСОБА_3 , який допомагає їй та не заперечує щоб вона проживала в цьому будинку, вважає, що ніяких законних підстав у позивачки для її виселення і зняття з реєстрації місця проживання із спірного домоволодіння не має.

Позивачкою не вказані й документально не підтверджені поважні причини для її виселення та зняття з реєстрації місця проживання.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71, 72, 116, 156 ЖК У PCP; ст.405 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена в постанові ВС від 16.01.2012 (справа №6-57цс11). Просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до неї відмовити.

В судове засідання відповідачка не з`явилась, її представником надано суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі її довірителя. У задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи - виконавчого комітету Карнаухівської селищної ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надали суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, просили прийняти рішення на розсуд суду згідно чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні при розгляді справи були встановлені наступні обставини.

Громадяни ОСОБА_8 та ОСОБА_3 18.03.2011 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (ар.с.56).

Чоловік позивачки по справі ОСОБА_1 - ОСОБА_3 є сином відповідачки ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження (ар.с.57).

Отже, відповідачка по справі ОСОБА_2 є членом сім`ї позивачки по справі ОСОБА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 червня 2017 року серії НМО № 729813, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Моісєєнком Д.О., позивачка по справі ОСОБА_1 купила житловий будинок АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність за згодою свого чоловіка ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 червня 2017 року серії НМО № 729813 (ар.с.9).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Карнаухівської селищної ради м. Кам`янське Дніпропетровської області № 237 від 17.05.2019, зазначено, що згідно даних картотеки виконавчого комітету Карнаухівської селищної ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 06 липня 2017 року. Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 була здійснена згідно чинного законодавства в присутності та за письмовою згодою власника будинку - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ар.с. 81).

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного Кодексу України, встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд, проте, як зазначено частиною 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству. Право власності на житло охороняється правом лише настільки, настільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Право користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України.

Так, ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартири, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним жилим приміщенням.

Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно роз`яснень, викладених у п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК. У цьому випадку положення ст.ст.71,72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

З врахуванням викладеного, та беручи до уваги, що в судовому засіданні було встановлено, що будинок АДРЕСА_1 придбаний під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спільну сумісну власність, реєстрація місця проживання ОСОБА_2 була здійснена згідно чинного законодавства за письмовою згодою власника будинку, що підтверджується заявою про реєстрацію місця проживання (ар.с.89), вищезазначений будинок був облаштований спеціально для відповідачки ОСОБА_2 , яка є інвалідом першої групи загального захворювання (немобільна, ампутація правої нижньої кінцівки на рівні стегна), що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АД №050371 від 29.08.2016р. (ар.с.51) та довідкою «Центру первинної медико-санітарної допомоги№2» (ар.с.52) та відповідачка несе всі витрати з утримання зазначеного будинку та сплати комунальних платежів, суд приходить до висновку, що підстав для її виселення та зняття з реєстраційного обліку, немає.

При вирішенні позовних вимог суд також виходив з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалася на те, що її право на проживання було набуто у зв`язку з тим, що вона вселилась до спірного будинку як мати ОСОБА_3 , який є співвласником будинку АДРЕСА_1 . При виселенні її з будинку, вона фактично буде позбавлена житла, її виселення покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вона стане безхатченком, при цьому вона є інвалідом 1 групи, у неї ампутована нога та вона потребує постійного стороннього догляду.

Як зазначалось вище, при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У цій справі, зокрема, суд надає оцінку збалансованості інтересів позивачки ОСОБА_1 , власниці житла, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , тобто має інше житло, та відповідачки ОСОБА_2 , у якої єдиним житлом є спірний будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачка тривалий час проживала у зазначеному будинку, сплачувала витрати на його утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом. До того ж відповідачка є інвалідом першої групи загального захворювання (немобільна, ампутація правої нижньої кінцівки на рівні стегна) та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АД №050371 від 29.08.2016р. (ар.с.51) та довідкою «Центру первинної медико-санітарної допомоги№2» (ар.с.52).

Таким чином, у цій конкретній справі, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки тривалий час проживання відповідачки у спірній квартирі, незалежно від його правового режиму, а також її похилий вік, інвалідність першої групи, яка не має іншого житла, а отже, у разі задоволення вимог позивачки, стане безхатьком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи, - все це є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачки в розумінні статті 8 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19), а відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім цього в ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено: висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір, суд повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивачки, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , третя особа: виконавчий комітет Карнаухівської селищної ради м. Кам`янське Дніпропетровської області, м. Кам`янське смт Карнаухівка, вул. Пушкіна, буд. 30-в про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 за аресою: АДРЕСА_1 , - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 24 січня 2020 року

Суддя І.М. Юрченко