Дата документу 20.05.2020 Справа № 335/7817/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 335/7817/19 Головуючий у 1-й інстанції: Макаров В.О.
Провадження №22-ц/807/1708/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Маловічко С. В., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум заробітної плати.

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 09 лютого 2018 року згідно з наказом №08к, його було звільнено з посади головного енергетика Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради за ст. 38 КЗпП України.

В день звільнення він знаходився на роботі.

У березні 2018 року йому стало відомо, що Комунальне підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради у період з 01 січня 2017 року по 09 лютого 2018 року невірно проводило нарахування йому заробітної плати з використанням занижених коефіцієнтів та розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який втратив чинність, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовною заявою про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 09 лютого 2018 року у розмірі 34 105,45 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року у справі № 311/502/18 позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2017 року по 09 лютого 2018 року у розмірі 34105.45 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року, апеляційну скаргу Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради залишено без задоволення, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року залишено без змін.

Таким чином, факт невиплати належних позивачу сум при звільненні підтверджується рішенням суду та постановою апеляційного суду по справі №311/502/18, в яких визнається факт заниження розміру посадового окладу позивачу та суми його заробітної плати в цілому, яка повинна бути нарахована згідно норм законодавства та колективного договору.

09 липня 2019 року Комунальне підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради сплатило всю заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 27 454,87 гривень з урахуванням сплачених податків.

Період несвоєчасно проведеного розрахунку по заробітній платі становить з 10 лютого 2018 року (наступний день після звільнення) по 09 липня 2019 року (дата фактичного проведення остаточного розрахунку по заробітній платі).

Середньоденна заробітна плата позивача становить 535,65 грн.

З урахуванням зазначеного, середній заробіток за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні за період з 10 лютого 2018 року по 09 липня 2019 року становить 188 013,15 грн.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд:

Стягнути з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні за період з 10 лютого 2018 року по 09 липня 2019 року у розмірі 188 013,15 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 880,14 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум заробітної плати задоволено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні за період з 10 лютого 2018 року по 09 липня 2019 року у розмірі 188 013 гривень 15 копійок, яка включає податки та збори.

Стягнуто з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 880 гривень 14 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просило змінити рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні за період з 10 лютого 2018 року по 09 липня 2019 року в розмірі 188 013,15 грн., який включає податки та збори, зменшивши його до 56 403,94 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні рішення не врахував правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України. Зазначає, що рішення прийняте без урахування співмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером заборгованості, діями позивача та відповідача.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено законне і обгрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року - залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір виник у сфері трудових відносин та Комунальним підприємством «Облводоканал» Запорізької обласної ради було порушено трудові права ОСОБА_1 , що встановлено рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року та яким стягнуто на користь ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату в повному обсязі, внаслідок чого у позивача виникло право на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2018 року по 09 липня 2019 року в повному обсязі. При цьому суд першої інстанції взяв до уваги розмір належних до виплати позивачу сум, який становиь 34105.45 грн, момент виникнення такого спору, а саме в лютому 2018 року позивач був звільнений з роботи, а в березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про сятгнення з відповідача на його корисить невиплаченої заробітної плати, період затримки, який було збільшено з власної ініціативи та вини відповідача, істотністть розміру недоплаченої суми поріняно із середнім заробітком, що становить 3.18 частки місячного посадового окладу, тобто майже три з половиною місячних окладів позивача.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону і фактичним обставиним справи.

Судом встановлено, що 16 вересня 2003 року Наказом №144к ОСОБА_1 прийнято на посаду інженера енергетика до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради. 03 жовтня 2005 року Наказом №184к ОСОБА_1 переведено на посаду провідного інженера-енергетика Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради. 01 червня 2012 Наказом №33к/01 ОСОБА_1 переведено на посаду головного енергетика Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради. 09 лютого 2018 Наказом № 08к ОСОБА_1 було звільнено з посади головного енергетика Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що вбачається із записів трудової книжки, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 6 - 7).

В день звільнення відповідач не виплатив всю належну позивачу заробітну плату.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року у справі № 311/502/18 з Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму недоотриманої заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 09 лютого 2018 року у розмірі 34 105,45 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. (а.с.12-28; а.с. 115-128).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року рішення Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року було залишено без змін.

На виконання вищезазначеного рішення Комунальне підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради 09 липня 2019 року сплатило позивачу усю заборгованість у розмірі 27 454,87 грн. з урахуванням сплачених податків.

Отже, зазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили було встановлено порушення права позивача на оплату праці.

Згідно з розрахунку середнього заробітку за весь час затримки рзрахунку при звільненні відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», наданого представником ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 535, 65 грн. загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку з 10 лютого 2018 року по 09 липня 2019 року, складає 188 013,15 гривень. (а.с. 114).

Зазначений розрахунок відповідачем не оспорюється.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу організацію обов`язок провести зі звільнерим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає перпедбачена стьаттю 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлеий статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніне передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і праціник має діяти добросовісено щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Певні намагання віднайти такий баланс простежується у судових рішеннях Верховного Суду України, зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року провадження № 6-113цс/16.

В цій постанові Верховний Суд України дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботадавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначеною статтю 116 цього Кродексу. Водночас, Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхіджно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року справа № 761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду Україи, сформульваного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадження№ 6-113 цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавця розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії праціаника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність йомовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягненння сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значеня та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 був звільнений з роботи 09 лютого 2018 року та звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати 12 березня 2018 року, тобто через один місяць та три дні після звільнення з роботи.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року, яке було залишено без змін Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року встановлено, що відповідач в період з 01 січня 2017 року по 09 лютого 2018 року в порушення ч. 2 статті 97 КЗпП України, ч. 1 ст. 5 Закону України « Про оплату праці», ч. 1-2 ст. 5, ч. 3 ст. 7, ч.2 ст. 8 Закону України « Про колективні договори і угоди», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», п. 3.1.2 Додатку 2 п. 3.1.4 Галузевої угоди, укладеної між Міністерством регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України, об`єднання організацій роботодавців « Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» та Цернтральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2017-2018 роки, що зареєстровно Мінсоцполітики 31 січня 2017 року за № 7, абзацу шостого п. 3.4 розділу 3 Колективного договору КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на період 2017-2018 роки проводив нарахування позивачу заробітної плати з використанням занижених коефіцієнтів до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який втратив чинність.

Невиплачена заробітна плата позивачу за період з 01 січня 2017 року по 09 лютого 2018 року становила у розмірі 34105.45 грн.

Тобто, відповідач недонараховував позивачу заробітну плату кожного місяця більше року.

Відповідач заперечував проти права позивача щодо нарахування заробітної плати з використанням заниженого коєфіцієнту та розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який втратив чинність, а тому факт порушення цього права було встановлено рішенням суду під час судового розгляу.При цьому відповідач приховував від ОСОБА_1 порушення у сфері оплати праці, а потім активно у судах чинив супротив позивачу у виплаті йому заборгованості із заробітної плати, тоді як паралельно фіксував їх у вищезазначених змінах та доповненнях ( реєстраційний № 126 від 11 травня 2018 року) до колективного договору, протоколі та акті від 12 березня 2018 року приховував усі занижені коефіцієнти та наявність чіткого розрахунку вирахування посадового окладу працівників у Колективному договорі .

Зазначена заборговність по заробітні платі була сплачена ОСОБА_1 відповідачем лише 09 липня 2019 року, тобто з моменту порушення права на оплату заробітної плати позивача (01 січня 2017 року до 09 лютого 2018 року) пройшло більше двох років та шість місяців.

Сума невиплаченох заробітної плати позивачу становить 34105.45 грн, розмір заробітної плати позивача станоить 10713.00 грн, що у відсотковому співвідношенні становить 318%, а це 3.18 частки місячного посадового окладу, тобто майже три з половиною місячних посадових окладів позивача.

Таким чином, при вищевикладених обставинах, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні вищезазначених умов.

Суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд врахував фактичні обставини справи, вимоги закону, надав належну оцінку всім доказам у справі і прийшов до обгрунтованого висновку про стягнення з КП «Облводоканал» Запорізької облсної ради на користь позивача середній заробіток за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні за період з 10 лютого 2018 року по 09 липня 2019 року у розмірі 188.013.15 грн, виходячи з розміру середньоденного розміру заробітної плати, яка становить 535,65 гривень, та виключає податки та збори у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, яка виключає податки та збори.

Відповідач не надав суду у матеріали цієї справи належних, допустимих доказів у спростування правильності розрахунку позивача середнього заробітку останнього.

В судових рішеннях, на які посилається КП «Облводоканал» ЗОР у своїй апеляційній скарзі, в разі застосування принципу співмірності для зменшення розміру середнього заробітку враховується тривалість часу, протягом якого позивач не звертався за отриманням належних йому при звільненні коштів.

Цей період у судових прецедентах становить від більше року до майже трьох з половиною років, тоді як позивач ОСОБА_1 звернувся до суду 12 березня 2018 року, що становить 30 календарних днів після дати свого звільнення 09 лютого 2018 року, тобто значно скоріше вищеперерахованих періодів.

В судових рішеннях, на які посилається апелянт враховується обставина виплати відповідачем заборгованості майже одразу після пред`явлення вимог позивача з цього приводу.

Однак у справі, що переглядається КП «Облводоканал» ЗОР приховував від ОСОБА_1 порушення, а потім активно у судах чинив супротив позивачу у виплаті йому заборгованості із заробітної плати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції викладених висновків у постановах Верховного Суду України, які обґрунтовують позицію відповідача по справі, не знайшли свого підтвердження, оскільки підтверджують позовні вимоги позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а саме про неврахування судом першої інстанції наступних обставин (1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні) апеляційним судом не береться до уваги, оскільки обґрунтовуючи застосування принципу співмірності, апелянтом не враховано наступне.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року №6-113цс16 розглядається справа, у якій сума заборгованості невиплаченої заробітної плати складає лише 26,65 грн. У даній постанові Суду так і зазначено «лише» 26,65 грн.

Тоді як у судовій справі № 311/502/18, чітко міститься інформація про те, що сума заборгованості невиплаченої заробітної плати привела до «СУТТЄВОГО ЗАНИЖЕННЯ розміру його заробітної плати» 34105,45 грн., що підтверджується рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року у справі № 311/502/18, та постановою Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року, які набрали законної сили.

Тобто, відповідним рішенням суду був визнаний факт порушення відповідачем умов оплати праці та стягнуто з відповідача на користь позивача недоплачену суму заробітної плати приблизно через півтори роки у розмірі 34 105,45 грн., а не просто майже 20 грн., або 3 443,88 грн. про які йде мова у постанові Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року та на які позивач звернув стягнення лише через шість років після звернення.

Здійснене відповідачем порівняння було здійснене без урахування конкретних обставин справи у кожному конкретному випадку та не враховано часовий проміжок, коли особа звернулася за захистом своїх порушених прав. Як вбачається з зазначеної постанови, особа звернулася майже через шість років, у нашому випадку ОСОБА_1 звернуя в суд через 30 днів після звільнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що сума компенсації позивачу за порушення роботодавцем законодавства про працю та донарахованої заробітної плати ( 34105.35 грн) є більш ніж у 5 разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивча на час затримки її виплати при звільненні( 188013.15 грн) не заслуговують на увагу.

Вищезазначена обставина зазначається і в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16 і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц на яку посилається відповідач у апеляційній скарзі.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року передбачений наступний підхід до обгрунтування істотності частки ( тобто розміру недоплаченої суми) порівняно із середнім заробітком працівника. «Розмір заробітної плати працівника становив - 1465.35 грн, сума заборговності невиплаченої заробітної плати складає 26 грн. 65 коп, що становить 1,8 % від заробітної плати».

У зазначеній справі розмір заробітної плати ОСОБА_1 становив - 10713.00 грн, сума заборгованості невиплаченої заробітної плати складає 34105.45 грн, що становить 318% від заробітної плати ( 34105.45:10713.00=3.), що у відсотковому співвідношені становить 318%, а це 3.18 частки місячного посадового окладу, тобто майже три з половиною місячних посадових окладів.

Слід також зазначити, що відповідач, не визнаючи позовних вимог про стчгнення суми недоотриманої заробітної плати у справі № 311/502/18, періодично і часто здійснюючи перенесення проведення судових засідань на інші дати з тих чи інших причин, подаючи до суду відзив на позовну заяву, апеляційну, у тому числі і касаційні скарги, тим самим самостійно з власної ініціативи та вини збільшив період затримки розрахунку із позивачем аж на півтора роки, тобто саме відповідач штучно збільшував період прострочення розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку заробітної плати при звільненні у звязку з наданням апелянтом спеціальних послуг з водовідведення, не заслуговують на увагу, оскільки задоволення одних прав у сфері тарифної політики підприємства не може призводити до порушення інших прав (наприклад, у даному випадку, прав працівників підприємства на оплату праці згідно умов Колективного договору, у якому були засвідчені галузеві стандарти на локальному рівні соціального діалогу, а відтак є обов`язковими для дотримання сторонами, що їх власне і підписали).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України"Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 травня 2020 року

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Маловічко С.В..