АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2020 року

м. Чернівці

Справа № 727/10443/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Половінкіної Н.Ю., Перепелюк І.Б.

секретар Вовкун Н.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 березня 2020 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Смотрицький В.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом.

Позивач просив визнати недійсним кредитний договір №б/н від 29 квітня 2011 року,укладений між ним та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»).

Позов мотивований тим, що наприкінці квітня - на початку травня 2011 року він звернувся до відділення АТ КБ «ПриватБанк» для відкриття рахунку з метою проведення розрахунків з отримання заробітної плати. Йому було видано зарплатну картку.

Жодних кредитних договорів з АТ КБ «ПриватБанк» він не укладав.

Через шість місяців після отримання зарплатної картки, з даної картки почали списуватися кошти приблизно в сумі 350 гривень щомісячно. Він неодноразово звертався у відділення банку за роз`ясненнями, однак банк продовжував списувати кошти з картки позивача.

18 травня 2013 року заробітна плата перестала надходити на зарплатну картку і представники банку почали телефонувати йому, повідомляючи про наявність заборгованості.

16 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис про стягнення з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2011 року в сумі 107 447 гривень 36 копійок та витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису в сумі 1 800 гривень, який рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 10 жовтня 2018 року по справі №727/6154/18 визнано таким, що не підлягає виконанню.

13 вересня 2018 року він ознайомився із анкетою-заявою про приєднання до умов і правил надання банківських послуг та побачив поставлену галочку невідомою йому особою у графі «платіжна картка кредитка «Універсальна», однак він особисто лише ставив галочку біля графи «дебетова особиста картка», на яку йому нараховувалась заробітна плата.

Договір №б/н від 29 квітня 2011 року є таким, що не відповідає вимогам закону щодо змісту договорів споживчого кредиту, не може вважатись кредитним договором, укладеним в письмовій формі, що відповідно до вимог закону робить його нікчемним та таким, що підлягає визнанню недійсним.

Банк не узгоджував з ним жодну із обов`язкових умов кредитного договору, а саме ціну, строк, розмір кредитного ліміту, реальну відсоткову ставку та графік погашення.

В копії анкети-заяви відсутні дані про те, яка банківська картка була видана на його ім`я, строк її дії, який рахунок відкрито, номер рахунку, чи цей рахунок взагалі було відкрито та з яких підстав, не зазначено кредитний ліміт та строк дії картки. Крім того, пам`ятка клієнта йому не видавалася.

Анкета-заява не є належним і достатнім доказом укладення кредитного договору.

Недоведеність факту відкриття на ім`я позивача рахунку, видачі йому кредитної картки із зазначенням строку дії та пам`ятки клієнта свідчить про недоведеність факту укладення між сторонами кредитного договору та видачі позивачу кредитних коштів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що сторонами було погоджено всі істотні умови кредитування.

Позивач, підписуючи анкету-заяву, також підписав довідку про ознайомлення із умовами кредитування, тобто погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування.

Факт отримання кредитної картки «Універсальна» підтверджується фотознімками, на яких позивач зображений з двома різними картками.

Після підписання анкети-заяви ОСОБА_1 отримав кредитну картку та користувався картковим рахунком, що підтверджується випискою по картці, а тому посилання позивача на те, що він не підписував кредитний договір та не отримував кредитну картку «Універсальна» є безпідставними.

Оскільки матеріалами даної цивільної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підстав для застосування строку позовної давності немає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції проігнорував заяви позивача про затосування заходів процесуального примусу та зобов`язання відповідача надати відповіді на поставлені позивачем питання.

Довідка про ознайомлення із умовами кредитування стосується не оспорюваного договору №б/н, а іншого договору, який не є предметом позову у даній справі, а тому не може бути належним та допустимим доказом.

З копії-анкети вбачається, що вона не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії.

Відповідач не надав доказів на підтвердження видачі позивачу кредитної картки «Універсальна» та розміру вказаного кредиту.

Суд першої інстанції не взяв до уваги висновки касаційного суду про те, що підписання анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатись договором приєднання, у випадку відсутності у такій анкеті домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також відсутності підтверджень конкретних запропонованих Умов та правил надання банківських послуг.

Суд першої інстанції проігнорував відсутність укладеного між ним та банком карткового договору, яких є єдиним доказом видачі та отримання кредитної картки.

Помилковим є висновок суду про те, що виписка по рахунку є первинним документом.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що сторонами було погоджено всі істотні умови кредитування.

Позивач активно користувався кредитною карткою.

Виписка по рахунку є первинним документом.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що 29 квітня 2011 року позивач подав відповідачу анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.12-13).

Згідно з анкетою-заявою, позивач виявив бажання оформити на своє ім`я: платіжну картку кредитка «Універсальна» та дебетову особисту картку.

Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 29 квітня 2011 року, позивач своїм підписом підтвердив згоду на те, що дана заява, пам`ятка клієнта, умови та правила надання банківських послуг та тарифи є договором про надання банківських послуг та ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Частинами 1,2 статті 11 Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ (далі - Закон № 1023-ХІІ) у редакції, чинній на час укладання спірного договору передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Частиною четвертою статті 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній на час укладення договору, передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п`ята статті 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній на час укладення договорів).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 175/5002/16-ц.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої воно має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, судом першої інстанції інстанції належним чином не з`ясовано й не перевірено усіх обставин справи та пов`язаних з ними доказів, що є порушенням вимог статті 89, 263 ЦПК України України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При ухваленні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги те, що підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», стосується договору № SAMDN8910, тоді як у даній справі позивач просить визнати недійсним кредитний договір від 29 квітня 2011 року (без номера).

Проходження відповідачем ідентифікації у ПАТ КБ «ПриватБанк» при оформленні у 2011 році картки також не підтверджує факту укладення між сторонами кредитного договору від 29 квітня 2011 року (без номера) на умовах, визначених довідкою про умови кредитування за договором № SAMDN8910.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 686/16779/14-ц

Щодопозовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору у зв`язку із недотриманням сторонами передбаченої законом письмової форми такого договору.

Як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_1 , позивач, посилаючись на положення статей 203, 1055 ЦК України, просив визнати недійсним кредитний договір № б/н від 29 квітня 2011 року у зв`язку із недотриманням позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» письмової форми вказаного договору, що відповідно до вимог закону робить його нікчемним та таким, що підлягає визнанню недійсним.

Однак колегія суддів зазначає, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав позивача, що помилково не урахував суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту як визнання недійсним нікчемного правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину недійсним застосовується до оспорюваних правочинів.

З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

За таких обставин, порушення закону щодо укладення кредитного договору в письмовій формі не є підставою для визнання недійсним такого договору.

Щодо позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним у зв`язку із не укладенням такого кредитного договору.

В позовній заяві ОСОБА_1 також посилається на те, що у зв`язку із недоведеністю факту відкриття на його ім`я рахунку, не зазначення номера такого рахунку, строку дії картки та кредитного ліміту, кредитний договір б/н від 29 квітня 2011 року не може вважатися укладеним.

Відповідно до 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За таких обставин, неукладення правочину не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Щодо позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 також посилався як на одну з підстав для визнання кредитного договору недійсним не видача йому банком кредитної картки та неотримання ним кредитних коштів.

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

З таких обставин, невиконання умов кредитного договору не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

З огляду на вищевикладене, висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним, проте мотиви такої відмови підлягають зміні з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367,368,374,376,381,382 ЦПК України,суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 березня 2020 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 травня 2020 року

Головуючий О.О. Одинак

Судді: Н.Ю. Половінкіна

І.Б. Перепелюк