Номер провадження: 22-ц/813/4012/20
Номер справи місцевого суду: 501/3937/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 28 листопада 2019 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Чорноморського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсними постанови та акта державного виконавця про передачу майна в рахунок погашення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до Чорноморського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсними постанови та акта державного виконавця про передачу майна в рахунок погашення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що на примусовому виконанні у Чорноморському міському відділі ДВС ГТУЮ в Одеській області перебували виконавчі листи, видані 15.10.2012 року Іллівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 11.07.2007 року № 1740/2-07 на загальну суму 137 071,01 дол. США солідарно та стягнення судових витрат.

В рамках виконавчого провадження, державний виконавець 05.11.2019 року на підставі постанови та акту передав стягувачу ОСОБА_1 належне боржнику ОСОБА_2 майно, зокрема земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу за рішенням суду.

Позивач вважає, що державний виконавець порушив порядок реалізація майна, на яке звернено стягнення, передбачений ст.. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», тому постанова та акт державного виконавця від 05.11.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу мають бути визнані недійсними та скасовані.

Разом з тим, позивач просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони будь-яким особам, організаціям, підприємствам, нотаріусам, державним реєстраторам регіональних бюро державних реєстраторів України вчиняти дії щодо проведення державної реєстрації, перереєстрації, скасування, закриття розділів та внесення будь-яких змін до права власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0306.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 28 листопада 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено будь-яким особам, організаціям, підприємствам, нотаріусам, державним реєстраторам регіональних бюро державних реєстраторів України вчиняти дії щодо проведення державної реєстрації, перереєстрації, скасування, закриття розділів та внесення будь-яких змін до права власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0306.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 28 листопада 2019 року та відмовити заявнику у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Належним чином повідомлені учасники справи до судового засідання, призначеного на 28.04.2020 року на 15.00 годину, не з`явилися.

17.04.2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

27.04.2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу першої інстанції залишити без змін. Про відкладення розгляду справи з 28 квітня 2020 року на іншу дату ОСОБА_2 не клопотав.

Колегія суддів звертає увагу, що сама по собі присутність належним чином повідомлених сторін на стадії апеляційного перегляду судових рішень, відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України, не є обов`язковою.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду та положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без присутності належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір і невжиття заходів забезпечення позову, може в майбутньому утруднити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується в тому числі забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є визнання недійсними постанови та акта державного виконавця про передачу стягувачу ОСОБА_1 належне боржнику ОСОБА_2 майно, зокрема земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу.

Позивач вважає, що державний виконавець порушив порядок реалізація майна, на яке звернено стягнення, передбачений ст.. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», тому постанова та акт державного виконавця від 05.11.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу мають бути визнані недійсними та скасовані.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що між сторонами дійсно виник спір з приводу нерухомого майна - земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , Тому, заходи забезпечення позову, які просив застосувати позивач, у вигляді заборони вчиняти реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки, є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Доводи апеляційної скарги, що суд не переконався чи дійсно існує загроза відчуження відповідачем спірного майна, не спростовують правильність оскаржуваної ухвали, оскільки забезпечення позову має за мету до вирішення справи по суті усунути саму можливість відчужити предмет спору і тим самим утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд в порушення вимог ч.7 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову не вирішив питання про зустрічне забезпечення не є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову, оскільки за відсутності обставин, які є обов`язковою умовою застосування зустрічного забезпечення, таке забезпечення є правом, а не обов`язком суду. Дане питання віднесено на розсуд суду і застосовується у разі наявних до того обґрунтованих сумнівів щодо безперешкодного можливого відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або коли суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. В ухвалі про забезпечення позову або про зустрічне забезпечення зазначаються розмір зустрічного забезпечення або інші дії, що повинен вчинити заявник у порядку зустрічного забезпечення.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв"язку із забезпеченням позову. При цьому, можливість таких збитків має довести відповідач, а суд повинен ретельно дослідити їх, визначити їх потенційний розмір, оцінити співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Матеріали справи доказів, передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення не мають, оскільки позивач має зареєстроване місце проживає на території України, а докази щодо можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, суду не представлено.

Разом з тим, невирішення в ухвалі про забезпечення позову питання про застосування зустрічного забезпечення не позбавляє апелянта в порядку ст..154 ЦПК України звернутися до суду із відповідною заявою про застосування зустрічного забезпечення позову зазначивши про відповідні обставини та додавши необхідні докази.

Доводи апеляційної скарги, що під час розгляду заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції порушив правила територіальної підсудності не спростовують правильність висновків суду про вжиття заходів забезпечення, оскільки між сторонами дійсно існує спір, а забезпечення позову має за мету до вирішення справи по суті усунути можливість відчужити предмет спору та зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що постановляючи ухвалу про забезпеченню позову, суд першої інстанції перевірив обставини справи, факти які мають значення для справи, пересвідчився, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясував обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач позовним вимогам, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 28 листопада 2019 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.05.2020 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін