Справа № 483/48/20
Провадження № 2/483/259/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2020 року м.Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Куцарова В.І.,

за участі секретаря судового засідання Шилінскас О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Бараненка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Очакові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом, про стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 200000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 31 січня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичив у нього гроші в сумі 200000 грн., про що власноруч написав розписку. Час повернення позики не визначено. На сьогоднішній день відповідач свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, на неодноразові звернення з вимогою повернути гроші, відповідач борг не повертає, ігнорує дзвінки та повідомлення. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача борг в сумі 200000 грн., а також понесені ним судові витрати в сумі 2000 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив про задоволення позову.

Представник відповідача - адвокат Бараненко Д.В. позов визнав у повному обсязі. Пояснив, що ОСОБА_2 є його клієнтом з 2017 року. У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням допомогти скласти розписку про отримання коштів у борг. Під час написання розписки він пояснив сторонам, що обов`язок повернення боргу відповідно до законодавства, починається з моменту вимоги повернути борг. У листопаді 2019 року ОСОБА_2 прийшов до нього та сказав, що ОСОБА_1 починає вимагати від нього борг, а оскільки у нього немає грошей, він має намір поїхати на заробітки до іншої країни. Тому, знаючи, що позивач має намір звернутися до суду, в листопаді 2019 року ОСОБА_2 уклав з ним договір про надання правової допомоги, згідно якого останній надав йому право надавати правову допомогу та юридичні консультації у цивільній справі за будь-якими позовами ОСОБА_1 про стягнення боргу до ОСОБА_2 .

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 31 січня 2018 року між сторонами був укладений договір позики. В підтвердження зазначеного факту до матеріалів справи долучено оригінал розписки.

За змістом розписки, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг 200000 (двісті тисяч ) гривень.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з наступного.

За змістом ст.ст. 11, 14, 15, 203-205, 207, 526, 610-611, 615 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обов`язки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

Зазначене вище в повній мірі стосується і договорів позики.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1047-1051 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов`язання.

При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат.

На переконання суду, розписка ОСОБА_2 від 31 січня 2018 року є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем 200000 грн. за цим договором з огляду на те, що в розписці зазначено про отримання ним від позивача вказаних грошових коштів.

Наявність оригіналу розписки у ОСОБА_1 підтверджує факт існування невиконаного ОСОБА_2 зобов`язання.

Отже, встановлене свідчить про те, що між сторонами склались правовідносини з договору позики, який оформлений в простій письмовій формі, та зобов`язання за яким позичальником до теперішнього часу не виконано.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з неповерненням позичених коштів, 09 грудня 2019 року та 09 січня 2020 року позивач направив відповідачеві ОСОБА_2 претензії з вимогою сплатити отриману суму у повному обсязі (а.с.8,9).

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав - надав суду розписку на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, а також того факту, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, суд стягує на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 2000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 в рахунок боргу за договором позики 200000 (двісті тисяч) гривень, в рахунок відшкодування судового збору - 2000 (дві тисячі) гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06 травня 2020 року.

Головуючий