справа № 362/3105/19
Головуючий суддя у 1 інстанції - Марчук О.Л.
провадження № 22-ц/824/2533/20
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Юнекс банк» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Юнекс банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Акціонерне товариство "Юнекс банк" (далі АТ «Юнекс банк», позивач) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 01 серпня 2018 року між АТ «Юнекс банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №44.62.0818.ФО_К, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 15 000 грн зі сплатою 12,0 % річних з терміном користування до 1 серпня 2020 року.

Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконує належним чином, станом на 13 травня 2019 року утворилась заборгованість в сумі 20 890,48 грн, яку просить стягнути.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням, АТ «Юнекс банк» звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. А також стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 881,50 грн.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відсутність надісланої боржнику вимоги щодо виконання зобов`язань за кредитним договором не може бути перешкодою для звернення до суду з позовною заявою про стягнення цієї заборгованості.

Зазначає, що відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушивши умови кредитного договору щодо вчасного повернення кредиту та оплати процентів за користування кредитними коштами, ОСОБА_1 допустила односторонню відмову від зобов`язань, що відповідно до статті 525 ЦК України не допускається.

Також позивач посилається на постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 263/10874/15-ц та рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, відповідно до яких зазначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

ОСОБА_1 не скористалась своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з частиною першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 20 890,48 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки положення укладеного між сторонами кредитного договору чітко і безумовно передбачають, що банк має право розпочати процедуру примусового стягнення боргу, включаючи звернення до суду, виключно у випадку якщо позичальник протягом 30 календарних днів з моменту одержання вимоги банку про дострокове погашення, відповідно до п. 3.3.2. цього договору, не виконає таку вимогу. Позивач не набув права звернення до суду, оскільки позичальник не отримував письмових вимог банку про дострокове повернення кредиту.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 530, 612, 525 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Судом встановлено, що 01 серпня 2018 року між сторонами укладено кредитний договір №44.62.0818.ФО_К, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 15 тисяч грн терміном користування до 01 серпня 2020 року, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти, сплатити комісії, нараховані проценти за користування кредитом та інші платежі в порядку, в строки та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 1.5 договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти за користування кредитом - щомісячно, із розрахунку фіксованої процентної ставки 12 % річних (пункт 1.5.1 договору) та комісію за обслуговування кредиту - щомісячно, у розмірі 2,99% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього договору, яка включається до складу щомісячних ануїтентних платежів (пункт 1.5.3 договору).

Нарахування кредиту здійснюється шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника в банку.

Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджено випискою по особовому рахунку за період з 01 серпня 2018 року на суму 15 тисяч грн.

Кредитне зобов`язання визначено періодичними платежами. Пунктом 3.2.2. кредитного договору, укладеного між сторонами, визначено, що позичальник зобов`язується сплачувати щомісячно платіж по кредиту, комісію і нараховані проценти.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що позивач договірні зобов`язання в частині надання кредитних коштів виконав, а відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання перед позивачем. З наданого розрахунку заборгованості станом на 13 травня 2019 року встановлено що відповідач має заборгованість по кредитному договору на загальну суму 20 890,48 грн, з яких: кредит 15 000 грн та відсотки і комісія 5 890,48 грн.

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростовано. Апеляційним судом розрахунок перевірено, підстави вважати указаний розрахунок необґрунтованим не встановлено.

Таким чином у позивача виникло право на звернення до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом на підставі частини другої статті 1050 ЦК України.

Відповідно до пункту 3.3.2. кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання в повному обсязі зобов`язань за цим договором та відповідно припинення строку дії договору зокрема у випадку непогашення наявної простроченої заборгованості за цим договором в строк до 30 календарних днів.

У цьому пункті договору сторони домовились, що у випадку настання обставин зазначених у цьому пункті договору та у випадках передбачених статтями 1050, 1052 і 1056 ЦК України, термін користування кредитом вважається таким, що закінчився з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. Вимога про дострокове виконання зобов`язань за цим договором направляється на адресу позичальника цінним листом з описом та з повідомленням про вручення, доставляється кур`єрською службою або вручається особисто.

Згідно із пунктом 3.3.3. кредитного договору, якщо позичальник протягом 30 календарних днів з моменту одержання вимоги банку про дострокове погашення, відповідно до п. 3.3.2. цього договору, не виконає таку вимогу, банк вправі розпочати процедуру примусового стягнення боргу, включаючи звернення до суду.

Дані пункти кредитного договору визначають порядок зміни строку основного зобов`язання шляхом пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту, проте не є перешкодою для реалізації права кредитора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (не обмежує право банку на судовий захист порушеного права обов`язковим попереднім зверненням до боржника у досудовому порядку).

Таким чином банк реалізував право на дострокове стягнення кредиту із позичальника у відповідності до вимог закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа №0308/18539/12, провадження №61-15164св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, на яке у апеляційній скарзі посилається позивач, визначено, що можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн та за подання позову у розмірі 1921,00грн, всього: 4802,50 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Юнекс банк» задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Юнекс банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Юнекс банк» (04070, місто Київ, вулиця Почайнинська, 38, ) заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 890 (двадцять тисяч вісімсот дев`яносто) гривень 48 копійок та судовий збір у розмірі 4802,50 (чотири тисячі вісімсот дві) гривні 50 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба