Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/1138/19
Провадження №: 2/332/30/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марченко Н.В. за участю секретаря судового засідання - Ковтуна В.І., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Прядка Д.В., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Травянко І.В., представника третьої особи Салата Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Крім позивача у вказаній квартирі зареєстровані її син ОСОБА_4 , онука - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідачі були зареєстровані за вказаної адресою у 2011 році, але ніколи не проживали, їх реєстрація носила формальний характер та порушує право позивача щодо розпорядження власністю і змушує її зайво витрачати особисті кошти на оплату за житло. Ніяких речей відповідачів у квартирі немає, ОСОБА_2 не бере участі в утриманні вказаного житла. Посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 319, 321, 383, 386, 391 та 405 ЦК України позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позові та пояснила, що в травні 2009 року ОСОБА_5 разом з чоловіком та їх дитиною приїхали з Росії на постійне місце проживання до України. Вони приїхали в їх однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 батальйонів. Потім через неділю переїхали до іншого житла. Речей ОСОБА_1 в квартирі не має. Домовленостей , що стосуються реєстрації в квартирі ніяких не було. Вони зареєстрували відповідачку, оскільки їй потрібно було оформити право на проживання в Україні. В квартирі відповідачка не жила, тому права на проживання в цій квартирі у неї , як у члена їх сім*ї нема.
Представник позивача під час розгляду справи підтримав заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що позивачка є власником квартири в якій зареєстрована , відповідачка не проживає з 2009 року , але там зареєстрована. Квартплату вона не платить, квартирою не користується , речей в квартирі відповідачки немає, що свідчить про те, що вона фактично не користується цим житлом. Позивачка не може оформити субсідію , як власник несе додаткові витрати на утримання свого житла.
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені і в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , позов ОСОБА_1 не визнала та пояснила, що в травні 2009 року вони разом з її чоловіком ОСОБА_4 приїхали з Росії та почали проживати разом з його батьками за адресою АДРЕСА_2 . Прожили в цій квартирі один місяць. Щоб отримати право на проживання в Україні, її свекруха її зареєструвала в цій квартирі. Під час реєстрації між сторонами було досягнуто домовленість про зберігання за відповідачами права на житло у разі фактичного непроживання. Оскільки квартира є однокімнатною, позивач бажала проживати в ній самостійно. Після цього вони переїхали в інше житло разом з чоловіком та дитиною. Зараз в неї немає іншого житла. ЇЇ чоловік її залишив, а вона зараз наймає квартиру та проживає разом з двома неповнолітніми дітьми.
Сама по собі несплата комунальних платежів, на думку відповідача, не може бути підставою позбавлення її права користування житлом. Також відповідач заперечувала проти визнання малолітньої доньки такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи тим, що у такому випадку права дитини будуть порушені.
Представник відповідача позов ОСОБА_1 не визнала, просила суд відмовити у його задоволені, мотивуючи тим, що у сторони домовились про те, що реєстрація ОСОБА_1 буде зберігатись, але вони разом з дітьми проживати в квартирі не будуть .
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом, не визнала
Представник третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з*явився. Від представника вказаної установи надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, проти позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є кумою відповідачки. Знає їх сім*ю з того часу як вони приїхали з Росії . Альона та її чоловік не проживали батьками за адресою АДРЕСА_2 . Вони постійно жили на квартирі за різними адресами. Речей ОСОБА_7 в квартирі не було. Перешкод щодо користування цією квартирою ніхто не чинив, але це однокімнатна квартира, там був хворий батько, тому проживання двох сімей в цій маленькій квартирі було не можливим. Вони домовились про тимчасову реєстрацію ОСОБА_7 в цій квартири, щоб вона отримала право на проживання в Україні. Коли сім*я ОСОБА_7 та сина позивачки розпалась, то ОСОБА_1 почала вимагати зняття з реєстрації ОСОБА_8 .
Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що останній раз бачила ОСОБА_8 в 2015 році на дні народженні у ОСОБА_10 . Вона часто буває вдома у ОСОБА_1 , та знає, що ОСОБА_7 ніколи не жила в квартирі АДРЕСА_1 , а тільки була там зареєстрована. Спочатку ОСОБА_7 сказала, що сама зніметься з реєстрації, але потім відмовилась.
Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що знає ОСОБА_7 з 2015 року , разом працювали на заводі. З її слів знає, що якийсь час після приїзду до України жили в квартирі свекрухи, потім захворів батько і вони переїхали на орендовану квартиру. Іншого житла у ОСОБА_7 немає, з чоловіком вони розійшлись, а тепер її виписують з квартири.
Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що знає ОСОБА_7 з 2010 року , коли народилась їх друга дитина ОСОБА_13 . . З її слів знає, що якийсь час після приїзду до України жили в квартирі свекрухи, потім захворів батько і вони переїхали на орендовану квартиру. Іншого житла у ОСОБА_7 немає, з чоловіком вони розійшлись, а тепер її виписують з квартири.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, дійшов таких висновків.
Під час розгляду справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 30 листопада 2007 року. Право власності зареєстроване за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку 25 грудня 2007 року (а.с. 9-10).
За вказаною адресою зареєстровані позивач, її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою № 04-07/3/1189, виданою 26 січня 2018 року Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 6).
Також судом встановлено та підтверджується поясненнями сторін та свідків у справі, що відповідачі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 у 2011 році за згодою позивача, але у квартирі проживали кілька місяців та з 2009 року в квартирі не проживають.
Відповідач ОСОБА_2 ніколи не була та не є на теперішній час членом сім`ї ОСОБА_1 у розумінні частини 2 статті 64 ЖК Української РСР, оскільки не була пов`язана спільним побутом із позивачем.
Крім того, судом встановлено , що з 2009 року відповідачка ОСОБА_4 в квартирі не проживає.
На підставі викладеного, стаття 405 ЦК України, на яку в обґрунтування своїх вимог та заперечень посилались сторони, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки за приписом вказаної норми закону у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Вирішуючи позов ОСОБА_1 по суті в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, суд виходить із таких положень закону.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Оскільки у відповідача не виникло право користуванням спірним житлом через наявну між сторонами домовленість про непроживання, формальна реєстрація відповідача ОСОБА_2 у квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, зокрема - щодо оплати комунальних послуг за особу, яка фактично в квартирі не проживає.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, підлягає задоволенню.
Одночасно суд зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Як встановлено судом під час розгляду справи малолітня ОСОБА_2 на теперішній час проживає зі своєю матір`ю у орендованому житлі. ОСОБА_2 не має у власності або у користуванні іншого житла, крім тимчасово орендованої квартири.
ОСОБА_4 є батьком дитини і має рівні з ОСОБА_2 права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом.
ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 є членом сім`ї власника квартири ОСОБА_1 та має законні підстави користуватись вказаним житлом.
Згідно з частиною другою статті 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
З огляду на зазначене, факт непроживання батька дитини у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право користування жилим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України.
Одночасно суд зазначає, що малолітня дитина на теперішній час не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з таких обставин.
Позивач при звернені до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 1).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 384,20 грн.
Керуючись ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 29, 317, 319, 391 ЦК України ст. 64 ЖК Української РСР, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 5, 12-13, 76-81, 83, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_10 задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягунти з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_10 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкам апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Марченко