ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року

м. Харків

Справа № 626/2736/19

Провадження №22-ц/818/2763/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Котелевець А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кирилівська сільська рада Красноградського району Харківської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 20 лютого 2020 року в складі судді Рибальченка І.Г.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позов мотивований тим, що згідно договору житлового найму від 11.04.2006 року вона винаймає житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно інформації з ЄРПУО ФОП, ПСП ім.Щорса припинено 25.01.2013 року.

З 11.04.2006 року вона з родиною постійно проживає у будинку, сплачує кошти за надані комунальні послуги, утримує домоволодіння. За рішенням виконавчого комітету Кирилівської сільської ради Красноградського району від 12.03.2012 року домоволодінню, в якому вона проживає, присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 . Згідно довідки КПТІ "Інвентаризатор" № 390 від 21.11.2019 року, право власності на будинок АДРЕСА_3 не зареєстроване, рік побудови 1971, загальна площа житлового будинку - 90 м.кв.

Враховуючи, що згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), позивач просила визнати за нею право власності на житловий будинок та всі господарські будівлі і споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , за набувальною давністю

Сторони в судове засідання не з`явилися. Від позивача надійшла заява, в якій вона позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач - Кирилівська сільська рада Красноградського району, у своїй письмовій заяві, просила позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити та клопотала про розгляд справи без участі представника відповідача.

Рішенням Красноградського рйонного суду Харківської області від 20.02.2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі позивач посилається на ті самі доводи, що і під час подання позову. Зазначає, що оскільки вона не працювала на підприємстві, то договір житлового найму є неукладеним. Також вказує, що в 2013 році дане підприємство було ліквідоване, житловий будинок до ліквідаційної маси включений не був, вимоги щодо його повернення не пред`являлися. Крім того, Кирилівська сільська рада не заперечувала проти задоволення позову.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

За змістом ст.263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду відповідає.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач володіє майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки вона володіє майном не як власник, а як користувач.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.04.2006 року ПСП ім.Щорса та ОСОБА_1 (яка змінила прізвище після одруження на ОСОБА_1 ) уклали договір житлового найму, згідно якого позивачу було надано житловий будинок АДРЕСА_1 для проживання наймача та членів його сім`ї.

11.04.2006 року було складено акт про передачу житлового приміщення.

Таким чином, на підставі вказаного договору найму житлового приміщення від 11.04.2006 року позивач набула права користування житловим будинком.

Рішенням Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківсьої області № ВК ІІІ-13 від 12.03.2012 року домоволодінню, в якому проживає ОСОБА_1 присвоєно таку поштову адресу : АДРЕСА_3 . 18.08.2015 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на " ОСОБА_1 ".

З довідки, виданої КПТІ "Інвентаризатор" від 21.11.2019 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 не зареєстроване.

Як зазначено в довідці Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківсьої області від 19.11.2019 року в житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1984 р.н., ОСОБА_5 , 2003 р.н.. ОСОБА_6 , 2008 р.н., ОСОБА_7 , 2011 р.н., ОСОБА_8 , 2017 р.н., ОСОБА_9 , 1966 р.н., ОСОБА_10 , 1965 р.н., ОСОБА_11 , 1987 р.н., ОСОБА_12 , 1988 р.н.

Позивач ОСОБА_1 з 10.11.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .(а.с.5)

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не ґрунтується на будь-якій законній підставі володіння чужим майном.

Тобто, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з лютого 2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.09.2018р., справа № 571/1099/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, договору житлового найму від 11.04.2006 року, орендодавець, ЧСП ім.Щорса Красноградського району Харківської області передало в оренду позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто майно, на яке просить визнати за собою право власності позивач за набувальною давністю, перейшло у володіння позивача на підставі угоди, зі згоди відповідача, що виключає визнання права власності за позивачем на зазначене майно за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги, що договір житлового найму не можна вважати укладеним, оскільки вона на підприємстві не працювала та з нею не було укладено трудовий договір, на увагу не заслуговують, оскільки заселяючись до вказаного житла вона знала кому воно належить.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позов підлягає задоволенню оскільки підприємство ЧСП ім.Щорса було ліквідовано та вимоги щодо повернення житла не пред`являлися, колегія суддів не приймає, оскільки правильність висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач у справі не заперечує проти позову, оскільки це не є підставою для задоволення позову та не впливає на законність судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. Підстав для переоцінення вказаних доводів колегія суддів не вбачає.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія суддів, вважає, що згідно до ст. 375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення .

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 20 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 25 травня 2020 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

А.В. Котелевець