Ухвала

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 753/20335/18

провадження № 61-3765ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 січня 2010 року по сьогоднішній день сторони перебувають у шлюбі, але позивачем подано позов про розірвання шлюбу. За час шлюбу ОСОБА_3 було придбано на своє ім`я квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за кошти, які належали йому особисто. Разом з тим, відповідач не визнає його права особистої приватної власності на вказане нерухоме майно та вимагає провести поділ квартири, як спільного майна подружжя.

ОСОБА_1 просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 82,1 кв. м, житловою площею 38,1 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартиру було набуто у період шлюбу шляхом придбання на ім`я позивача майнових прав на квартиру на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17 квітня 2013 року. 20 грудня 2013 року за актом прийому передачі-майнових прав на квартиру до договору купівлі- продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17 квітня 2013 року позивачу було передано від ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» майнові права на квартиру загальною площею 82,10 кв. м, вартістю 779 248,86 грн. Заявляючи позовні вимоги ОСОБА_1 пояснює, що придбання майнових прав на квартиру ним було здійснено за кошти, які належали йому особисто так як були йому надані його матір`ю ОСОБА_4 та братом ОСОБА_5 22 квітня 2013 року на особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я позивача в ПАТ «УкрГазПромБанк» було внесено 698 000 грн через ОСОБА_6 , а також 22 квітня 2013 року було внесено 80 928,30 грн, та 05 грудня 2013 року було внесено 2 000 грн. 22 квітня 2013 року з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ «УкрГазПромБанк» позивачем було сплачено 770 471,86 грн. оплати згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К. 05 грудня 2013 року з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ «УкрГазПромБанк» позивачем було сплачено 8 777,00 грн оплати згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К. Суд не прийняв до уваги твердження відповідача про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, оскільки вказане спростовується інформацією Державної фіскальної служби України про доходи відповідача у період з 2010 по 2013 роки та індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України про суми заробітку позивача з 1998 по 2017 року. Тому майнові права на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , хоч і було придбано позивачем під час шлюбу з відповідачем, але за його особисті кошти, отримані від матері ОСОБА_4 та від брата ОСОБА_6 , а тому дана квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки вона була придбана за кошти надані позивачу його ріднею, і позов підлягає задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Виходячи із наведених норм, позивач мав довести, що квартира набута за подаровані йому кошти, або за особисті кошти, які належали йому до шлюбу. Апеляційний суд зробив висновок, що матеріали справи не містять допустимих доказів того, що позивачу подарували кошти на придбання квартири його матір та брат, тому висновок суду першої інстанції про те, що ці кошти йому були подаровані, не ґрунтується на матеріалах справи. Також матеріали справи не містять доказів того, що кошти, за які були придбана квартира перебували у особистій приватній власності позивача з інших підстав. Суд виходив із того, що всі кошти, які існують в сім`ї на час шлюбу за відсутності належних та допустимих доказів того, що вони належать одному із подружжя на праві особистої приватної власності - є спільними сумісними коштами подружжя. Сам по собі факт надання цих коштів родичами одного із подружжя не може бути підставою для визнання цих коштів особистою приватною власністю цього подружжя. Навіть якщо ці кошти надавались для придбання квартири, то вважається, що квартира набувалась для сім`ї, оскільки позивач перебував у шлюбі.

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15; від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). В указаних постановах зроблено висновок, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира придбана позивачем за особисті кошти, які отримані від матері та брата, тому вона є його особистою приватною власністю. Суд апеляційної інстанції не встановив походження коштів, зокрема, не дослідив індивідуальні відомості про застраховані особи позивача та відповідача, які свідчать, що за період шлюбу сторонами зароблено 105 526,16 грн, яких, вочевидь, не могло вистачити на придбання майнових прав на спірну квартиру. Суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові не зазначив жодних обставин, встановлених судом, не зазначив доводів, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, не зазначив узагальнених доводів відзиву позивача на апеляційну скаргу. ОСОБА_1 зазначає, що ним було доведено суду те, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як придбана за кошти, надані йому родичами, у яких була на той час фінансова можливість, а спільних коштів подружжя не могло вистачити на придбання спірного нерухомого майна.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили встановив, що сторони перебувають у шлюбі з 22 січня 2010 року та мають спільних дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17 квітня 2013 року позивачем з ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К

22 квітня 2013 року на особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я позивача в ПАТ «УкрГазПромБанк» було внесено 698 000,00 грн через ОСОБА_6 , а також 22 квітня 2013 року було внесено 80 928,30 грн, та 05 грудня 2013 року було внесено 2000 грн, що підтверджується випискою по особовим рахункам ПАТ «УкрГазПромБанк» від 07 вересня 2018 року.

22 квітня 2013 року з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ «УкрГазПромБанк» позивачем було сплачено 770 471,86 грн згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17 квітня 2013 року

05 грудня 2013 року з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого у ПАТ «УкрГазПромБанк» позивачем було сплачено 8 777,00 грн згідно договору купівлі-продажу майнових прав №1179/РН-К від 17 квітня 2013 року.

20 грудня 2013 року за актом прийому передачі-майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17 квітня 2013 року позивачу було передано від ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» майнові права на квартиру загальною площею 82,10 кв. м, вартістю 779 248,86 грн.

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу. Право власності зареєстроване 29 січня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №16999087. Вказану квартиру було набуто у період шлюбу, шляхом придбання на ім`я позивача майнових прав на квартиру на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17 квітня 2013 року.

При зверненні із позовом ОСОБА_1 зазначав, що спірна квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 , належить йому на праві особистої власності, оскільки придбана ним за кошти, надані йому його родичами.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд встановив, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , придбана позивачем під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 . Позивач не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України: від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15; від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, оскільки ухвалені вони були зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков