Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючої - судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.,

при секретарі - Гуровій Л.Л.,

розглянувши у загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації за користування грошовими коштами -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації за користування грошовими коштами.

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач вказав, що рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 17.10.2007 року по цивільній справі №2-1047-2 за його позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, з ОСОБА_2 визначено стягнення на його користь 38631,09 грн., у тому числі борг 28250 грн, проценти за користування 1906,74 грн.,суму інфляції 812,54 грн., судовий збір 382,81 грн, витрати на інформативно-технічне забезпечення 30 грн. 24.01.2008 року рішення набрало законної сили. 21.02.2008року Волноваським районним судом Донецької області було видано виконавчий лист про примусове виконання вищевказаного судового рішення. На сьогоднішній час виконавчий документ знаходиться на примусовому виконанні у Волноваському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. 02.09.2019 року державний виконавець Проскурня І.В. направила до Головного управління ПФУ в м.Києві (Дарницього району) постанову про звернення стягнення на пенсію боржниці ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 до теперішнього часу не задовільнила вимоги позивача ні у добровільному порядку, ні у примусовому порядку. Враховуючи наведене, зобов`язання про сплату позивачу 38631,09 грн. згідно вищезазначеного рішення Волноваського районного суду мало бути виконане ОСОБА_2 ще 17.10.2007 року. Сума основного боргу складає 28250 грн. Отже, на думку позивача, санкції повинні нараховуватись з 18.10.2007 року, тому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів в сумі 45200,00 грн., З % річних- 10067,84 грн. та судовий збір 768,40 грн., а всього 56036,24 грн.

Процесуальні дії, заяви та клопотання.

Належним чином сповіщений про час та дату розгляду справи позивач ОСОБА_1 до зали суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 була сповіщена про час та дату розгляду справи за останнім відомим місцем свого проживання: АДРЕСА_1 .

05.03.2020 року ухвалою судді відкрито провадження в справі, справа призначена до підготовчого судового засідання на 27.03.2020р.

06.05.2020 року ухвалою суду підготовче засідання закрито, справа призначена до судового розгляду з повідомленням (викликом) сторін на 19.05.2020 року.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 17.10.2007 року по цивільній справі №2-1047-2 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, з ОСОБА_2 визначено стягнення на користь позивача - 38631,09 грн., у тому числі борг 28250 грн, проценти за користування 1906,74 грн., суму інфляції 812,54 грн., судовий збір 382,81 грн, витрати на інформативно-технічне забезпечення 30 грн. Судове рішення, на думку позивача, не є виконаним, у зв`язку із чим, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів в сумі 45200,00 грн., З % річних- 10067,84 грн. та судовий збір 768,40 грн., а всього 56036,24 грн.

Вивчивши позовні вимоги та дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Так, за змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому, частиною третьою вказаної статті передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у своїй постанові від 26.04.2017 № 3-1522гс16 висловив свою правову позицію щодо природи 3% річних та інфляційних втрат, що їх нараховують відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в разі невиконання зобов`язання. На думку Суду, формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язують із індексом інфляції, орієнтує на їх компенсаційний, а не штрафний характер. Тому 3% річних не є неустойкою у розумінні статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

У своїй постанові Верховний Суд України також зазначає, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права отримати за час прострочення суми, передбачені статтею 625 ЦК.

Главою 13 «Речі. Майно» ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України). У цій же Главі ЦК України міститься норма статті 192 «Гроші (грошові кошти)», частиною першою якої передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Таким чином, гроші (грошові кошти) є різновидом майна. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 5 липня 2017 року № 6 - 1032 цс17.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»(далі - Закон) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно статті 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому, іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Зазначаючи про невиконання судового рішення, позивачем, у якості доказів, було долучено: ксерокопію постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2013 року в.о.начальника відділу ДВС Волноваського РУЮ Вороніної Н.В., копію супровідного листа про направлення цієї постанови на адресу боржника ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 , а також долучено: ксерокопію виконавчого листа, виданого на підставі рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17.10.2007 року по цивільній справі №2-1047-2 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу; копію листа під назвою «відомості про виконавче провадження №41218144», зміст якого становить перелік постанов, ухвалених державним виконавцем та роздруківка індексів споживчих цін (а.с. 6-16).

Відповідно до ст. 58 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, з`ясувати належність доказу - це означає встановити, чи має він значення для справи. Такими, що мають значення для справи, визнаються фактичні дані, які пов`язані з фактами, що підлягають встановленню у справі, і, виходячи з цього зв`язку, можуть підтвердити або спростувати їх.

Належність може розглядатися не тільки як об`єктивна властивість доказу, але й, як правило, адресоване суду. Відповідно до цього правила суд зобов`язаний відібрати тільки докази, що мають властивість належності, виключивши із процесу доказування докази, що не стосуються справи, наявність яких ускладнює процес доказування, встановлення дійсності обставин справи, затягує процес розгляду справи. У той же час відсутність необхідних для вирішення справи доказів приводить до неможливості встановити дійсні правовідносини, а отже, винести правильне рішення по справі.

Із зазначеного випливає, що докази з цивільної справи визнаються судом належними, якщо вони містять відомості про факти, що встановлюються з метою вирішення цивільної справи або здійснення окремих процесуальних дій. Визначити допустимість доказу - означає з`ясувати, чи отриманий він за допомогою передбачених законом засобів.

Правило визначення допустимості доказів закріплене в ст. 59 ЦПК: «Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування».

Отже, допустимість доказів - це встановлена законодавством вимога, що обмежує використання конкретних засобів доказування, або вимога, що пропонує обов`язкове використання конкретних засобів доказування при встановленні певних фактичних обставин справи при здійсненні доказування в процесі розгляду окремого виду справ у порядку цивільного судочинства.

Достатність доказу або їх сукупності означає, що він або вони дозволяють дійти достовірного висновку про існування факту, у підтвердження якого вони зібрані. Якщо такого висновку дійти не можна, то це вказує на недостатність доказу або їхньої сукупності. Так, одиничний непрямий доказ завжди є недостатнім, тому що дозволяє зробити лише можливий, а не достовірний висновок про факт, що доказується. Недостатніми будуть також докази, що суперечать один одному, і ті, вірогідність яких сумнівна. Недостатні докази не можуть бути покладені в основу судового рішення доти, доки цей їх недолік не буде усунутий шляхом збирання додаткових доказів.

Отже важливо також відзначити, що ЄСПЛ у своїй практиці розмежовує окремі стандарти доказування, згадує і застосовує стандарт переваги доказів, а також відзначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться (§ 481 рішення від 31.05.2018 у справі " Абу Зубайда проти Литви").

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що з наданих позивачем доказів на підтвердження факту неотримання ним конкретної суми грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення, станом на день розгляду справи судом - неможливо зробити висновок про наявну заборгованість та встановити її розмір, оскільки відомості, надані позивачем, лише свідчать про наявне виконавче провадження №41218144 та останню постанову від 06.09.2019р. «Про зміну (доповнення) реєстраційних даних». Тобто, суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження вимог позивача у зв`язку із чим, суд - не находить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 11, 12, 13, 76-80, 82, 142, 206, 211, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляції протягом 30-ти днів після проголошення рішення до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.В.Писанець