24 липня 2020 року м. Мукачево Справа №303/2391/20
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Немеш Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк»
до відповідачів: (1) ОСОБА_1 ;
(2) ОСОБА_2
про стягнення підвищених відсотків та втрат від інфляційних процесів,
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Належним чином повідомленні про дату, час та місце судового засідання відповідачі до суду повторно не з`явилися, у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подали, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляд справи.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2011 року (далі - Заочне рішення 1) присуджено до стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 24 грудня 2007 року№ 043-2915/840-0790 (далі Кредитний договір 1) у сумі 766806,18 гривень.
Відповідно до заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2011 року (далі Заочне рішення 2) стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року №043-2915/840-0791 (далі - Кредитний договір 2) у сумі 789330,04 гривень.
Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, обставини щодо укладання Кредитного договору 1 та Кредитного договору 2, а також надання кредитних коштів та неповернення їх відповідачами не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення.
Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить з того, що ст. 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У відповідності з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Виконання своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом відповідачі в порушення статей 1048-1050, 1054 Цивільного кодексу України не виконали, внаслідок чого позивачем було пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості за кредитними договорами (справа №2-3319/11 та справа №2-3321/11).
За таких обставин справи слід констатувати, що банківська установа звернувшись 30.08.2011 (Справа 2-319/11 та справа №2-3321/11) до суду з позовом до відповідачів про стягнення з них заборгованості за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2, використала право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних їй на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінила порядок, умови і строк дії даного кредитного договору. На час звернення з таким позовом (30.08.2011) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Заочним рішенням 1 та Заочним рішенням 2 суду було засвідчено такі зміни.
У вищевказаних судових рішеннях заборгованість за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2 була визначена у повному обсязі, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок неналежного виконання зобов`язання, у порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, а не шляхом стягнення заборгованості у вигляді підвищених процентів за цими ж кредитними договорами.
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.
У межах судового розгляду даної справи встановлено, що у серпні 2011 року банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до відповідачів про дострокове виконання зобов`язань за кредитними договорами, а також отримав судовий захист своїх прав.
Таким чином, враховуючи, що Заочним рішенням 1 та Заочним рішенням 2 достроково стягнуто із відповідачів заборгованість за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2, тобто змінено строк виконання зобов`язання, тому нарахування заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі підвищених) за кредитом, тіло якого достроково стягнуто за раніше винесеним рішенням суду, нормами цивільного законодавства не передбачено. У такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України.
Позивач, пред`явивши вимогу до відповідачів про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2 скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статі 1050 Цивільного кодексу України, змінивши термін повернення кредиту, який було передбачено кредитним договором.
Отже, права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Предявляючи вимоги про стягнення підвищених відсотків позивач посилається на частину другу статті 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено можливість встановлення договором іншого розміру відсотків, ніж 3% річних.
Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження втановлення договором підвищеної процентної ставки за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.
З доданого розрахунку заборгованості за Кредитними договором 1 вбачається, що позивачем починаючи з 10.11.2011 по 10.09.2016 нараховано підвищені відсотки за ставкою 23,83%, а з 10.10.2016 по 10.02.2020 за ставкою 21,95%.
В свою чергу за Кредитним договором 2 позивачем, починаючи з 10.11.2011 по 10.09.2016 нараховані підвищені відсотки за ставкою 24,65%, а з 10.10.2016 по 10.02.2020 за ставкою 22,95% (розрахунок заборгованості).
Фактичний аналіз вказаних розрахунків заборгованості свідчить про те, що позивачем пред`явлено вимогу про стягнення підвищених процентів за користування кредитними коштами, які нараховуються Банком в межах Кредитного договору 1 та Кредитного договору 2 після ухвалення Заочного рішення 1 та Заочного рішення 2, а не вимога про стягнення сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України
Посилання заявника у позові на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
Позовні вимоги Банку про стягнення інфляційних втрат за час прострочення повернення заборгованості (766806,18 грн.) за Кредитним договором 1 та за час прострочення повернення заборгованості (789330,04 грн) за Кредитним договором 2 на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України підлягають задоволенню повністю з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний, в тому числі, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15.
Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання.
Невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати інфляційні втрати, є не зобов`язанням за договором позики, вираженим в іноземній валюті, а трансформується зобов`язання, яке випливає із Заочного рішення 1 та Заочного рішення 2, які відповідачами не виконуються.
У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день звернення. Отже, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість визнано правомірним.
Оскільки зазначене зобов`язання визначене Заочним рішенням 1 та Заочним рішенням 2 виключно у грошовій одиниці - гривні, то у зв`язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Крім того, звертаючись до суду з позовом АТ «Універсал Банк», просив стягнути з відповідачів інфляційні втрати за період з лютого 2017 року по січень 2020 року, при цьому вимогу про стягнення індексу інфляції за період існування між сторонами у справі грошового зобов`язання в іноземній валюті - доларах США, позивач не пред`являв, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Беручи до уваги, що втрати, пов`язані з інфляційними процесами в державі за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів внаслідок неповернення тіла кредиту, як за умовами договору, так і за рішенням суду, суд вважає, що зазначені позовні вимоги є обґрунтованими.
Крім того, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Таким чином, з ухваленням Заочного рішення 1 та Заочного рішення 2 зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2 не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного виконання судового рішення.
Враховуючи те, що позивачем заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання та підвищених відсотків, а відповідачами не надано доказів повного виконання зобов`язань за Кредитним договором 1 та Кредитним договором 2, не спростованого наданих позивачем розрахунків вказаних сум, вимоги за предметом позову підлягають задоволенню частково.
При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню сума 6769,18 грн. судового збору.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 281-282, 288-289, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,
1. Позов акціонерного товариства «Універсал Банк» - задоволити частково.
2. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Універсал Банк» суму інфляційних втрат за час прострочення у розмірі 451279,50 (чотириста п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят дев`ять гривень 50 копійок) гривень (в т.ч. 222373,79 грн. інфляційні втрати за період з лютого 2017 року по січень 2020 року за рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.10.2011 по справі №2-3319/11; 228905,71 грн. - інфляційні втрати за період з лютого 2017 року по січень 2020 за рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.10.2011 по справі №2-3321/11).
3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Універсал Банк» суму 3384,59 гривень у відшкодування судових витрат.
4.1. Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Універсал Банк» суму 3384,59 гривень у відшкодування судових витрат.
5. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
6. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідачі: (1) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ).
(2) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ).
Суддя В.В. Кость