Справа №519/415/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

03.07.20 року

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Барановської З.І., секретаря Гнатюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи тим, що 26.11.1999 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у ОСОБА_4 в рівних частках кв. АДРЕСА_1 . 17.09.2013 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний. Позивач стверджує, що ОСОБА_2 з грудня 1999 та по теперішній час в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 не з`являлася, квартиру не утримувала та не сплачувала за комунальні послуги. Позивач більше 16 років постійно та безперервно володіє та відкрито користується зазначеним нерухомим майном, сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт, тощо. Договору найму 1/2 частини квартири між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 не укладалося. Зазначені комунальні витрати є суттєвими для позивача, яка є людиною похилого віку, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду для вирішенні питання щодо 1/2 частки зазначеної квартири.

24.11.2016 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , згідно якого 26.11.1999 позивач та ОСОБА_2 купили в рівних частках вищезазначену квартиру. 17.09.2013 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний. Позивач пропонував ОСОБА_2 продати спірну квартиру та поділити грошові кошти, проти чого заперечував ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_2 з 1999 року та до розірвання шлюбу у 2013 році регулярно проводила відпустку у м. Южне, проживала в зазначеній квартирі. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 приїжджала у відпустку та проживала у зазначеній квартирі разом з сином. Порядок користування приміщенням був визначений сторонами по усній домовленості. Родина ОСОБА_5 допомагала позивачу матеріально. Відмовлятися від спірного майна ОСОБА_2 не планувала, зацікавлена в ньому, вважає, що позивач, звернувшись до суду з поданим позовом зловживає своїми правами, намагаючись вивести долю в праві власності на квартиру із складу майна, яке після розірвання шлюбу не втратило правового режиму спільне. В задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 01.06.2016 відкрито провадження у даній цивільній справі суддею Котовим В.Г.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 22.09.2016 суддею Барановською З.І. справа прийнята до провадження, призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 25.01.2017 проведено попереднє судове засідання, справа призначена до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 11.12.2019 витребувано у ОСОБА_2 документальне підтвердження сплати комунальних та житлових послуг за квартиру АДРЕСА_1 , витребувано у ОСОБА_2 докази її фактичного перебування (проживання) у квартирі АДРЕСА_1 за період з 1999 року по теперішній час, викликано в судове засідання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Представник позивача, позивач в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надавши заяви про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомила, заява про розгляд справи за її відсутності до суду не надходила.

Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 26.11.1999 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10).

17.09.2013 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.18).

Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_2 з грудня 1999 та по теперішній час в квартирі за адресою АДРЕСА_2 не з`являлася, квартиру не утримувала та не сплачувала за комунальні послуги.

Але вказане твердження спростовується копією закордонного паспорту відповідача ОСОБА_2 , з відмітками про перетин державного кордону України в оспорюваний період та копією вкладного талону до паспортного документу про продовження терміну перебування, виданого Южненським МВ ГУМВС України в Одеській області в якому стороною, яка приймає в Україні вказана позивач ОСОБА_1 (а.с.86-89).

Частиною першою статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

Глава 24 ЦК України регламентує набуття права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Стаття 344 ЦК України встановлює правові підстави набуття права власності за набувальною давністю.

Згідно з цією статтею особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в частині першій статі 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених частини першої статті 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , підтвердили обставини викладені в позовній заяві, а саме те, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час в спірній квартирі не з`являється, долею майна не цікавиться.

Але суд критично відноситься до даних показань, так як вони суперечать обставинам встановленим судом, що відповідач перебувала в Україні в цей період та позивач була особою, яка приймала її в Україні.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Враховуючи, що право власності на спірну частку квартири належить відповідачу, останній не припиняв володіти належною йому частиною, а сам по собі факт користування позивачем даним майном з 1999 року та його утримання не є підставами для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, та позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Інститут набувальної давності визначає такий спосіб набуття права власності на майно, відповідно до якого це право виникає вперше і незалежно від права попереднього власника, тобто ґрунтується не на попередній власності чи відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме у разі тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

За таких обставин взаємовідносини співласників зазначеного майна, здійснення ремонтних робіт у квартирі та її утримання не мають правового значення при застосуванні вказаної статті.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що у задоволенні позову представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 3, 12, 81, 141, 265, 430 ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені позову представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт НОМЕР_3 .

Суддя Южного міського суду

Одеської області З.І.Барановська