У Х В А Л А

22 травня 2019 року

м. Київ

справа №333/5322/15-ц

провадження № 61-3597ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інноваційний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», терті особи; приватні нотаріуси Біла Тетяна Сергіївна , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про іпотечний кредит, іпотечного договору, частково недійсним договору про відступлення права вимоги, в частині, що не набрало законної сили,

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір про іпотечний кредит від 23 травня 2007 року №94-07 квф та іпотечний договір від 23 травня 2007 року №582-07 інф, визнано недійсними. Визнано недійсним договір відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит від 23 травня 2007 року №94-07 квф. Скасовано заборону відчуження з іпотечного майна та обтяження за типом «іпотека».

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за іпотечним кредитом у розмірі 1026971,19 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року скасовано в частині вирішення первісного позову ТОВ «Кредитні ініціативи» та в цій частині передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний кредит у розмірі 44433,66 дол. США. У задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи до ОСОБА_2 відмовлено.

22 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи».

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків, а саме: для надання виправленої касаційної скарги з зазначенням підстав касаційного оскарження, їх обґрунтування та оригіналу платіжного документу про сплату судового збору.

У квітні 2020 року від ОСОБА_1 надійшла виправлена касаційна скарга з зазначенням підстав для касаційного оскарження, та квитанція про сплату судового збору.

Однак, недоліки касаційної скарги не усунуті скаржником у повному обсязі.

Як на одну з підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норму права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 27 березня 2020 року у справі №334/1746/15-ц, проте, не зазначає, щодо застосування судом апеляційної інстанції якої норми права суперечить правовому висновку у вищевказаній постанові.

Крім того, скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без врахування висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 11 вересня 2019 року у справі №6-52цс13.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суди при вирішенні справ мають брати до уваги тільки висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Враховуючи законодавчі обмеження щодо формування єдиної правозастосовчої практики, неврахування судами висновків викладених Верховним Судом України не може бути підставою для касаційного оскарження судових рішень.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на положення статті 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, скаржником не виконано в повній мірі вимоги законодавства стосовно зазначення підстав касаційного оскарження, а відтак, ОСОБА_1 необхідно надати до суду виправлену касаційну скаргу, в якій в частині посилань на вищевказані підстави касаційного оскарження судових рішень або конкретизувати доводи касаційної скарги шляхом зазначення посилань на правові висновки Верховного Суду та їх відповідного обґрунтування, або виключення цих посилань зі змісту касаційної скарги.

Виконання вищенаведених вимог необхідне для коректного зазначення підстав касаційного оскарження в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі. Суд в силу вимог статті 394 ЦПК України зобов`язаний зазначати всі підстави касаційного оскарження, які вказує скаржник, проте, не уповноважений з власної ініціативи корегувати зазначені скаржником підстави касаційного оскарження у разі їх некоректного оформлення відповідно до вимог законодавства, відтак, скаржнику необхідно усунути недоліки касаційної скарги з урахуванням вимог цієї ухвали.

За змістом статті 127 ЦПК України встановлений судом строку може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З урахуванням того, що скаржник звертається до суду особисто, без допомоги адвоката, не має достатніх знань в сфері юриспруденції, в зв`язку з чим не виконав у повній мірі вимоги законодавства в частині оформлення касаційної скарги відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, з метою недопущення порушення принципу доступу до правосуддя, Верховний Суд вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: для надання скаржником виправленої касаційної скарги з урахуванням вимог, зазначених в цій ухвалі.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі невиконання вищевказаних вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Керуючись статтями 127, 261 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення зазначених вище недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш