Єдиний унікальний номер 229/4111/19
Номер провадження 22-ц/804/1596/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер 229/4111/19

Номер провадження 22-ц/804/1596/20

29 липня 2020 року

м. Бахмут

Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Тимченко О.О.

за участю секретаря судового засідання Кіпрік Х.В.

учасники справи:

позивач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю 'КАМОС'

відповідач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю 'КАМОС' до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 січня 2020 року, вступну і резолютивну частину якого складено суддею Гонтар А.Л. в м. Дружківка в приміщенні Дружківського міського суду Донецької області 24 січня 2020 року, час ухвалення рішення суду не зазначено, повний текст складено 30 січня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

16 липня 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Камос" звернулось до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 01.11.2007 року між СТОВ "Камос" та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0222. 19.08.2009 року цей договір був зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" за № 04.09.170.00065. Договір укладено на 15 років, тобто до 19.08.2024 року.

24 травня 2019 року з інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру СТОВ "Камос" стало відомо, що зазначена земельна ділянка одночасно перебуває в оренді й у ОСОБА_1 , державна реєстрація права оренди здійснена 21 07.2017 року, строк на 100 років.

З урахуванням викладеного, позивач просив визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб загальною площею 34 га, кадастровий номер :02:000:0222, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 07 вересня 2011 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

24 січня 2020 року рішенням Дружківського міського суду Донецької області позовні вимоги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Камос" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним задоволено.

- Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки загальною площею 5,340 га, кадастровий номер :02:000:0222, розташованої на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений 07 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований Костянтинівскою міською радою 21 липня 2017 року, номер запису про державну реєстрацію 36251145.

- Вирішено питання про розподіл судових витрат.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

19 лютого 2020 року не погодившись із вказаним рішенням відповідачкою ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти інше рішення, про відмову позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, і таким, що підлягає скасуванню через недоведеність обставин, що мають значення для справи. В рішенні суду в порушення вимог ст. 265 ЦПК України не зазначено чи були і ким були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Судом не вказано на наявність жодного дефекту угоди, укладеної відповідачами, так як суд може визнати недійсним договір тільки з підстав, передбачених законом, а не будь-яких інших. Суд не вказує, які конкретно норми земельного законодавства і ЦК України та ким з відповідачів були порушені при укладанні оспорюваного договору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не вказав жодної вимоги, необхідної для дійсності договорів, зазначеної в ст. 203 ЦК України, яка б не була виконана сторонами договору.

Також зазначила, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про те, що ОСОБА_2 взагалі коли-небудь укладала з позивачем договір оренди, оскільки договір був укладений не з позивачем, а із СТОВ ім. С.М. Кірова. На підтвердження факту укладення договору оренди землі з ОСОБА_2 відповідач не надав суду документів, а суд не дав оцінки зазначеній обставині, договір судом не досліджувався. Акт прийому-передачі відсутній, що говорить про те, що ділянка позивачеві не передавалася. Суд в своєму рішенні послався на інформаційну довідку з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно від 24.05.2019 року, проте, зазначена довідка не може бути належним доказом.

Зазначає, що довід суду про те, що даний договір пройшов державну реєстрацію з дотриманням норм діючого законодавства на чає його укладення є необґрунтованим, оскільки відсутні офіційні відомості щодо здійснення державної реєстрації права оренди земельних ділянок на підставі договору оренди від 01.11.2007 року., які були б отримані з відповідного державного органу.

Звертає увагу на те, що суд при винесенні рішення не надав мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному учасниками справи та вийшов за межі позовних вимог, вказавши більш розгорнуті дані відносно оскаржуваного договору оренди земельної ділянки.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

14 квітня 2020 року від директора СТОВ «КАМОС» Кюрджиєва С.П . надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною і не підлягає задоволенню з підстав, викладених у позовній заяві ( а.с. 113).

17 квітня 2020 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона зазначила, що згодна з доводами, викладеними в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Доводи викладені ОСОБА_4 у відзиві є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 (а.с.122-126).

Представник СТОВ «КАМОС» Кюрджиєва С.П. та відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с. 169-171, 175-176) у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, 01.04.2020 року було відкрите апеляційне провадження по справі (а.с.107).

Справу призначено до розгляду на 29.04.2020 року (а.с.117). В подальшому розгляд справи не одноразово переносився за заявами ОСОБА_1 .

Від ОСОБА_1 27.04.2020 року надійшла заява про перенесення судового засідання, що призначене на 29.04.2020. Ця заява мотивована тим, що в країні оголошено карантин у зв`язку з чим особа не може з`явитись до суду апеляційної інстанції (а.с.139-140).

13.05.2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про перенесення судового засідання, що призначене на 13.05.2020. Ця заява мотивована тим, що в країні оголошено карантин у зв`язку з чим особа не може з`явитись до суду апеляційної інстанції (а.с.150-151).

27.05.2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про перенесення судового засідання, що призначене на 27.05.2020. Ця заява мотивована тим, що в країні оголошено карантин у зв`язку з чим особа не може з`явитись до суду апеляційної інстанції (а.с.167-168).

28.07.2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про перенесення судового засідання, що призначене на 29.07.2020. Ця заява мотивована тим, що в країні оголошено карантин у зв`язку з чим особа не може з`явитись до суду апеляційної інстанції (а.с.183-184).

З огляду на зазначену позицію та відповідні заяви сторони у справі колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «КОВІД-19» та етапів послаблення противоепідемічних заходів.

Постановою Кабінету Міністрів України № 500 від 17 червня 2020 року внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року: послаблені противоепідемічні заходи та введено адаптивний карантин.

Таким чином, громадський транспорт працює у звичайному режимі та жодних перешкод доїхати до апеляційного суду у відповідача ОСОБА_1 не має.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 має право на проведення судового засідання в режимі відеоконференції з судом територіально наближеним до неї, але такого клопотання від відповідачки не надходило.

Відтак відповідач ОСОБА_1 перешкоджає розгляду справи не тільки у строк, визначений ст.371 ЦПК України, але й у розумний строк в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачене в Конвенції.

Якщо заявник прагне підтвердити свої права згідно з Конвенцією в такий спосіб, який грубо порушує права та цінності, які охороняються Конвенцією, така поведінка може бути кваліфікована як зловживання правом на індивідуальне звернення у значенні статті 35& 3 (а). (Справа Косh проти Польші (ухв.), & 32).

В забороні «зловживання правами» стаття 17 Конвенції спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи ці дії або бездіяльність здійснюється «державою», «групою» або «особою» (Справа Birsan проти Румунії (ухв.), & 68).

Європейський суд з прав людини наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Таким чином, надаючи оцінку діям відповідача ОСОБА_1 суд вважає, що вона будучи обізнаною про день та час розгляду справи, навмисно не приходила у судові засідання, не ставила питання про розгляд справи у режимі відеоконференції з судом, наближеним до її міста проживання зловживає своїми процесуальними правами. Враховуючи викладене, суд вважає, що вона обізнана про день та час розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без її участі.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено.

Відповідачка ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0222, площею 5,340 га, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 9137673, виданим 08 червня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області(а.с.8).

01 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та СТОВ "КАМОС" укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як орендодавець, надає, а СТОВ "КАМОС", як орендар, приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, площею 5,340 га (рілля), строком на 15 років; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,1% нормативної грошової оцінки, що становить 487,22 грн. на рік, до кінця поточного року. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с. 6-7). Договір зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.08.2009 року за № 04.09.170.00065 (а.с.7-8). Тобто договір оренди землі № б/н від 01.11.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та СТОВ "КАМОС", був зареєстрований 19.08.2009 року відповідно до вимог законодавства, що діяло на той час, та є чинним з моменту його державної реєстрації до 19 серпня 2024 року.

07 вересня 2011 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно якого власник надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 5,340 га, кадастровий номер :02:000:0222, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області; договір укладено на 100 років, починаючи з дати його реєстрації; за користування земельною ділянкою орендар сплачує орендну плату в розмірі 80000 грн. (а.с. 39-40). Право користування за цим договором зареєстровано 21.07.2017 року, номер запису 36551145, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.05.2019 року (а.с. 10).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між СТОВ «Камос» та ОСОБА_2 01 листопада 2007 року був укладений договір оренди належної їй земельної ділянки, який є дійсним, а тому оспорюваний договір про встановлення права користування цієї ж земельної ділянки, укладений 07 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є недійсним відповідно до вимог чинного законодавства, з зазначеним висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Як вбачається із Протоколу № 2 зборів учасників СТОВ «Ім. С.М.Кірова» від 18.11.2015 року на виконання Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та на виконання рішень Новобахмутівської сільської Ради Ясинуватського району Донецької області було змінено найменування Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ім. С.М. Кірова» на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «КАМОС» (далі - СТОВ «КАМОС»), що повністю спростовує доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не укладала договору оренди земельної ділянки з СТОВ «КАМОС» та позивачем не надано доказів щодо його правонаступництва СТОВ «Ім. С.М.Кірова» (а.с.11).

Відповідно до відомості за 2011 рік відповідачка ОСОБА_2 отримала пшеницю в рахунок орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 842 кг., відомості про отримання плати за оренду земельної ділянки: у 2012 році в сумі 1844 грн., в 2013 році у сумі 2486 грн., у 2014-2015 році у сумі 4158 грн.

Також у матеріалах справи міститься лист ОСОБА_5 на ім"я директора СТОВ "Камос" з вимогою про оплату за оренду земельних ділянок за 2017 рік, в тому числі і на користь ОСОБА_2 та платіжні доручення про перерахунок коштів на рахунок ОСОБА_5 за оренду землі 28 грудня 2017 року у сумі 178563,24 грн. та 19 грудня 2018 року у сумі 94471,60 грн. (а.с. 46-54 ).

Отже, станом на 28 грудня 2017 року відповідачка ОСОБА_2 отримувала від СТОВ "Камос" плату за оренду земельної ділянки за договором, укладеним між ОСОБА_2 та СТОВ "Камос" 01.11.2007 року та зареєстрованим 19.08.2009 року у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" за № 04.09.170.00065, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд в своєму рішенні послався на інформаційну довідку з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно від 24.05.2019 року, яка не може бути належним доказом не приймаються з огляду на наступне.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належним та допустимим доказом надану позивачем Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.05.2019 року, відповідно до якої право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 21 липня 2017 року за № 21500246. Зазначена інформація також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.04.2020 року, отриманою на запит Донецького апеляційного суду (а.с.134-138).

Доводи апеляційної скарги відносно того, що відсутні офіційні відомості щодо здійснення державної реєстрації права оренди земельних ділянок на підставі договору оренди від 01.11.2007 року., які були б отримані з відповідного державного органу не знайшов свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 95 ЗК України, частиною 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотримання умов договору оренди землі.

Згідно із частиною 2 статті 95 ЗК України, статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Відповідно до частин 2, 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Аналогічні положення містить і частина 2 статті 16 ЦК України, згідно якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Починаючи з 2004 року та до теперішнього часу правові, економічні, організаційні засади створення у складі державного земельного кадастру єдиної системи державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, обмежень цих прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV.

Цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Частинами 3, 4 та 6 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті та статтею 4-1 цього Закону.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Указом Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», який в силу статті 106 Конституції України є обов`язковим до виконання на території України, на Державний комітет України по земельних ресурсах покладено обов`язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок.

На виконання вказаного Указу Президента України Державним комітетом України по земельних ресурсах було видано наказ від 02 липня 2003 року № 174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель», який втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 07 липня 2012 року № 408 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Держкомзему України від 02 липня 2003 року № 174».

Тимчасовим порядком функції щодо внесення відомостей до Державного реєстру земель покладалися на реєстраторів Державного реєстру земель - структурні підрозділи Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», які, крім іншого, здійснювали видачу державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, реєстрацію договорів оренди землі (суборенди), а також вели Книгу реєстрації договорів оренди землі.

Зі змісту наявного в матеріалах справи договору оренди, укладеного 01 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та СТОВ «Камос» вбачається, що його зареєстровано у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» за № 04.09.170.00065 від 19 серпня 2009 року (а.с7).

Таким чином, укладений між СТОВ «Камос» та ОСОБА_2 договір оренди землі був зареєстрований відповідно до законодавства, що діяло на момент проведення такої реєстрації.

Разом із цим, суд зауважує, що з 01 січня 2013 року почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, передбачена викладеним у новій редакції Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV.

Відповідно до оспорюваного договору про встановлення права користування земельною ділянкою від 07 вересня 2011 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 убачається, що право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 21 липня 2017 року за № 21500246 (а.с.10).

Законодавством не було передбачено автоматичного перенесення відомостей про реєстрацію договорів оренди земельних ділянок з Державного реєстру земель до Державного реєстру прав, що призвело до того, що у Державному реєстрі прав була відсутня інформація про чинні правовідносини оренди земельних ділянок, права на які виникли до 2013 року.

Отже, з метою запобігання виникненню подвійної реєстрації права оренди однієї земельної ділянки, дотримання гарантій достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно, визначених державою, абзацом першим пункту 8-1 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено обов`язок державного реєстратора прав на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року запитувати від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

Разом з цим, порядок проведення державної реєстрації прав визначено статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, а також Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868.

Пунктами 8 та 13 цього Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові, заяву. Разом із заявою заявник подає необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату адміністративного збору.

Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком, зокрема, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат (пункти 36, 37 Порядку).

Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Аналогічна правова норма визначена статтею 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», де вказано, що державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

У свою чергу, пунктом 96 Порядку передбачено, що державний реєстратор встановлює наявність (відсутність) записів про: державну реєстрацію права власності або іншого речового права на нерухоме майно у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - під час проведення вперше державної реєстрації права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі прав; обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек - під час проведення вперше державної реєстрації права власності на нерухоме майно або іпотеки у Державному реєстрі прав; обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; обтяження податковою заставою речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, порядок доступу до якого встановлює Мін`юст, - під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Вимогами пункту 94 Порядку також встановлено, що під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор використовує дані Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна для цілей справляння адміністративного збору та/або перенесення відомостей із зазначених реєстрів до Державного реєстру прав.

Державний реєстратор у разі відсутності відомостей у Державному реєстрі прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно використовує реєстраційні дані, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), - у разі їх наявності в органі державної реєстрації прав.

Тобто, аналіз наведених норм дає підстави вважати, що до повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення у заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно.

Крім того, саме зазначені положення Закону встановлюють межі дослідження наведених юридичних фактів. Цими межами і є подані документи та права, які з них виникають.

Межею встановлення юридичних фактів щодо речових прав на нерухоме майно або їх обтяжень, які виникли внаслідок правочину, є сам правочин. Державний реєстратор має провести аналіз змісту та форми документів, оскільки, по-перше, для державної реєстрації може подаватися підроблений документ, а тому відповідальність перед законним власником за проведення державної реєстрації прав на підставі такого документа може нести держава в особі державного реєстратора; по-друге, при складанні документа особа, яка здійснювала його підготовку, може допустити технічну помилку у імені суб`єкта, адресі об`єкта або в інших відомостях, у зв`язку з чим зі змісту цього документа будуть витікати суперечності.

Державний реєстратор у силу свого правового статусу не може сліпо слідкувати документам тих органів, які їх видали. За нього несе відповідальність держава, а тому він повинен робити все в межах його компетенції для того, щоб надати учасникам обороту нерухомості державні гарантії охорони та захисту їх прав на нерухомість. Ця обставина, у свою чергу, має позитивно впливати на весь оборот об`єктів нерухомого майна й захищеність прав його учасників, оскільки мінімізує ризики державної реєстрації прав на нерухоме майно або їх обтяжень з помилками.

Наведене відповідає засадам державної реєстрації прав, закріпленим статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», зокрема, частини 2 цієї норми, яка обумовлює, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у вигляді проведення реєстрації спірного договору про встановлення права користування земельною ділянкою, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мав обов`язок перевірити, зокрема, інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав, у тому числі, з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в судових рішеннях від 30.03.2016 року по справі № 21-1434а15 та від 15.11.2016 року по справі № 825/1287/15-а.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суперечить частині 1 статті 95 ЗК України, частині 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту. Враховуючи, що одна і та ж сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними із різними орендарями, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Встановивши, що право користування земельною ділянкою, яке виникло та існує в СТОВ «Камос» на підставі раніше вчиненого правочину - договору оренди землі, було порушене внаслідок укладення договору про користування цією ж земельною ділянкою між відповідачами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом від 24 червня 2020 року у справі № 229/4059/19 з аналогічним предметом спору.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, наведені норми матеріального закону та встановлені фактичні обставини справи призводять апеляційний суд до переконання про відповідність висновків суду нормам матеріального та процесуального права та відсутність підстав для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про ненадання судом першої інстанції оцінки фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду, наведеними в оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовної заяви у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено та долучено до матеріалів цивільної справи 29 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: А. В. Гапонов

Судді: О.О.Тимченко

Г.В. Новікова