Справа №461/9657/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

20 травня 2020 року Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді - Мисько Х.М.,

при секретарі - Волошин Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (в особі законного представника ОСОБА_2 ), ОСОБА_5 (в особі законного представника ОСОБА_2 ), за участю третьої особи Служби у справах дітей Галицького району департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Галицького району департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивував тим, що 02 березня 2017 року між ОСОБА_6 - (первісний кредитор) та ОСОБА_1 - (новий кредитор) було укладено Договори відступлення права вимоги за кредитним та іпотечними договорами стосовно боржника/іпотекодавця ОСОБА_2 . Внаслідок укладення цих договорів ОСОБА_1 став кредитором відносно ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит № LVH9GI від 18.01.2008, а також договором іпотеки № LVH9GI від 18.01.2008, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. за реєстровим № 68. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 21.08.2017 на підставі договору іпотеки, та ЗУ «Про іпотеку» задовольнив свої вимоги звернувши стягнення на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_1 ). Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.08.2017 року (індексний номер витягу: 95462676) квартира загальною площею 101,0 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Відповідачі були визнані такими, що втратили право на користування вказаною квартирою на підставі заочного рішення Франківського районного суду м. Львова та відповідно були зняті з реєстрації місця проживання. Проте, 25.09.2018 ухвалою Франківського районного суду м. Львова, заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 21.06.2017р. було скасоване. В подальшому, ОСОБА_2 звернулась до державного реєстратора із заявою про поновлення запису реєстрації місця проживання, яку було задоволено, та поновлено запис про реєстрацію місця проживання відповідачів: ОСОБА_2 та її синів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Позивач довідався, що у квартиру, яка належить йому на праві приватної власності без його відома державним реєстратором було прописано відповідачів, що порушує його законні права та інтереси як власника нерухомого майна. На підставі викладеного, просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року у справі відкрито провадження та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в письмовій заяві просив розгляд справи проводити без участі позивача, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про час та дату судового розгляду, що стверджується матеріалами справи. Відзиву на позов, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідачів до суду не надходило.

Представник Служби у справах дітей Галицького району департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, проте подав письмові пояснення в яких зазначив, що проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні. Разом з тим просить розгляд справи проводити у його відсутності.

У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 95462676 (а.с.7)

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 759 від 26 лютого 2018 року, виданої Львівським комунальним підприємством «Снопківське», вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Зареєстрованих осіб у даній квартирі немає. (а.с. 8)

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 2591 від 10 липня 2019 року, виданої Львівським комунальним підприємством «Снопківське», вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . У квартирі зареєстровано чотири особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . (а.с. 9)

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22.09.2017 р. було укладено Договір купівлі-продажу. Предметом цього Договору були меблі, побутова техніка та інші речі які знаходились в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 10-11).

Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 та її неповнолітні діти ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 протягом тривалого часу, без поважних причин не проживають у спірній квартирі.

На підтвердження даного факту, надає копію договору про оренду квартири № 1-28/09 від 28 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК встановлено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому, неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Залишення малолітніх дітей зареєстрованими в спірній квартирі без батьків суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Неповнолітні відповідачі не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку (ам) житлом. При цьому, проживання дитини з новою сім`єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, суд також вважає за необхідне прийняти до уваги пояснення Служби у справах дітей Галицького району департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо недоцільності визнання малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки це тягне за собою позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дітей, суперечить їх інтересам.

Враховуючи наведене та зважаючи на те, що єдиною підставою визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстраційного обліку зазначено зміну власника, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову.

З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,12,13,76-81,141,258,259,263-265,268,354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Галицького району департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Треті особи: Служба у справах дітей Галицького району департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Ф. Ліста, 1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Х.М. Мисько