РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Кремінна

Справа № 414/417/20

Провадження № 2-о/414/65/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 , заінтересована особа - Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_1 , звернувся до Кремінського районного суду Луганської області із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування заяви зазначається, що заявник ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_3 . Заявник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 . Заявник доглядав за батьком, оскільки останній хворів на рак та потребував стороннього догляду.

Після смерті батька заявника залишилася спадщина у вигляді заборгованості по пенсії на загальну суму 43115,79 грн, яку заявник фактично прийняв, оскільки на момент смерті батька проживав разом із ним за однією адресою. Інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні.

07.11.2019 заявник звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті батька заявника, однак заявнику було відмовлено у вчиненні зазначеної нотаріальної дії у зв`язку із тим, що заявником не було надано належних документів, які б підтверджували факт спільного проживання заявника за однією адресою зі спадкодавцем ОСОБА_3 на момент смерті останнього.

У зв`язку з цим заявник просив суд встановити факт його постійного проживання на час відкриття спадщини зі своїм батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , що необхідно заявнику для оформлення спадщини після смерті останнього.

У судове засідання заявник не з`явився, його представник ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав заяву, надавши у судовому засідання пояснення, зміст яких повністю збігається із викладеними у заяві обставинами.

Представником заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, в.о. начальника Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області Лисенко Л. надала суду письмові пояснення (які фактично є запереченнями), в яких просила розглядати зазначену справу за відсутності представника заінтересованої особи, а також просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, посилаючись на наступні обставини. Так, у своїх представник зазначає, що заявник та його батько ОСОБА_3 , на момент смерті останнього, були зареєстровані за різними адресами. Так, заявник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (з 01.10.2019 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_3 ), тоді як батько заявника був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, представник заінтересованої особи вважає, що додані заявником до заява довідка № 11 від 09.10.2019 та акт про фактичне проживання № 80 від 09.10.2019, видані «Державною установою «Відділ по забезпеченню життєдіяльності смт Лотикове Слов`яносербського району» так званої «Луганської Народної Республіки», не можуть підтверджувати факт сумісного проживання, оскільки вони не містять у собі інформації про дату, з якої заявник фактично проживав з померлим, а зазначається лише про те, що заявник та померлий проживали разом за однією адресою на день смерті. Більше того, ці документи оформлені закладами, розташованими на території, непідконтрольній законній українській владі, що ставить під сумнів легітимність цих документів, а тому на думку представника заінтересованої особи вони не створюють жодних правових наслідків. Також представник зауважує, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого в Міністерстві юстиції України 27.012.2005 за № 1566/11846, суми недоотриманої пенсії померлого можуть бути отримані родичами протягом шести місяців із дня відкриття спадщини шляхом звернення до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, за умови надання паспорту заявника із реєстрацією адреси проживання, спільною з пенсіонером, а також власну довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи. Належність до кола членів сім`ї (діти , батьки, подружжя) підтверджується штампами у паспорті або свідоцтвом про народження, або свідоцтвом про шлюб, або рішенням суду. Для виплати недоотриманої пенсії, яка увійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі незвернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців із дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину. До заінтересованої особи заявник із заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера ОСОБА_3 не звертався, відмови у виплаті недоотриманої ОСОБА_3 пенсії не отримував.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що його матір ОСОБА_5 у серпні 2015 року у лікарні м. Луганськ познайомилася із ОСОБА_6 , з якою у їх сім`ї склалися товариські відносини. Коли вони того ж місяця приїхали у гості до ОСОБА_6 , яка проживає у смт Лотікове, остання попросила віднести каструлю її знайомому ОСОБА_2 , який проживав у тому ж під`їзді поверхом вище за адресою: АДРЕСА_2 . Так вони познайомилися із ОСОБА_2 , який проживав разом зі своїм батьком і якого він доглядав, оскільки останній був тяжко хворий на рак та потребував стороннього догляду. ОСОБА_4 з матір`ю періодично відвідували ОСОБА_6 і також заходили до ОСОБА_2 , який весь цей час постійно проживав зі своїм батьком аж до смерті останнього у 2017 році.

Заслухавши представника заявника та свідка, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016, смт Лотикове Слов'яносербського району Луганської області було перейменоване на смт Іванівське.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Алчевськ Луганської області та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (з 01.10.2019 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_3 ), є рідним сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Березове Острогожського району Воронізької області Російської Федерації, місце реєстрації якого за паспортом: АДРЕСА_2 (а.с. 8-9, 10, 11).

Батько заявника ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в смт Іванівське (минула назва - Лотикове) Луганської області у віці 73 років із причини раку стравоходу, після смерті якого залишилася спадщина у вигляді заборгованості по недоотриманій пенсії на загальну суму 43115,79 грн, про що зазначається у листі Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 21.10.2019 (а.с. 12-13, 14, 16).

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно.

Так, 07 листопада 2019 року заявник звернувся до приватного нотаріуса Кремінського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Луганські області Тимошенка М.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на його ім`я на заборгованість по недоотриманій пенсії у сумі 43115,79 грн, що залишилася після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак листом від 07.11.2019 нотаріус повідомив заявнику про те, що не має можливості завести спадкову справу та прийняти заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із тим, що заявником не було надано нотаріусу жодних документів, які б підтверджували факт його спільного проживання із ОСОБА_3 за однією адресою разом на момент смерті останнього. Заявником були надані нотаріусу довідка та акт спільного проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті, які видані органами, що розташовані на тимчасово окупованій території України та не мають юридичної сили на території України. Крім цього, із зазначеної постанови вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не відкривалася, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися, що також підтверджується відповідними витягами зі Спадкового реєстру від 07.11.2019 (а.с. 18, 19, 20).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 тимчасово, на строк, що закінчується через один рік з дня набрання чинності Законом України "Про створення необхідних умов для мирного врегулювання ситуації в окремих районах Донецької та Луганської областей", запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України (окремі райони Донецької та Луганської областей).

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» від 17.03.2015 до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» № 1275-р від 12.02.2015 смт Іванівське (Лотиківська селищна рада) віднесене до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Таким чином, смт Іванівське (минула назва - Лотикове) Слов`яносербського району Луганської області розташоване на тимчасово окупованій території України.

Як вбачається із довідки № 11 та акту фактичного проживання з померлим по день його смерті № 80, видані 09.10.2019 «Державною установою «Відділ по забезпеченню життєдіяльності смт Лотикове» так званої «Луганської Народної Республіки», ОСОБА_3 на день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав разом зі своїм сином ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (рішення від 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (рішення від 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (рішення від 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (рішення у справі «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001, §§92, 96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (§142) наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)».

Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про місце проживання заявника на час відкриття спадщини після смерті його батька, які були видані закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору таких доказів на цій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації спадкових прав заявника.

Таким чином, судом встановлено, що перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на заборгованість по недоотриманій пенсії є відсутність документів, що підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_3 зі своїм сином ОСОБА_2 на час смерті спадкодавця. У той же час, зазначений факт знайшов своє підтвердження з досліджених у судовому засіданні письмових доказів та показань допитаного судом свідка.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, відсутність реєстрації місця проживання особи за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені ч. 3 ст. 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 404/2163/16-ц, який суд враховує під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

З урахуванням зазначених обставин суд також критично оцінює письмові заперечення представника заінтересованої особи проти вимог заявника.

Встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини після смерті батька заявника має для ОСОБА_2 юридичне значення для реалізації його спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину (у вигляді заборгованості по недоотриманій пенсії ), що залишилася після смерті ОСОБА_3 .

За таких обставин, оскільки факт постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини знайшов підтвердження у судовому засіданні з досліджених письмових доказів та показань свідка, а видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я заявника не може бути проведена на загальних підставах, які зазначені у Законі України «Про нотаріат», суд вважає за необхідне задовольнити заяву повністю та встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 зі своїм батьком ОСОБА_3 на час смерті останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10, 11, 13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 293, 315, 319 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_1 , заінтересована особа - Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини- задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів із дня проголошення цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У зв`язку із введенням на території України карантину зазначені процесуальні строки (апеляційного оскарження рішення та набрання ним законної сили) продовжуються на строк дії карантину. Перебіг строків на оскарження рішення починається з наступного дня після закінчення карантину.

Заявник: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстрована адреса місця перебування: АДРЕСА_3 ).

Заінтересована особа: Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код 41245565; місцезнаходження: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Студентська, 35-А).

Суддя І.Г. Безкровний