ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 травня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1054/19

Головуючий у першій інстанції - Савченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/618/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом- ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом- ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м. Мена,

дата складання повного тексту рішення судом першої інстанції - 03.02.2020,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування будинком в АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано 28.07.2017. Відповідач, який втратив статус члена сім`ї, зареєстрований у належному їй будинку, хоча тривалий час не проживає в ньому. Факт реєстрації відповідача у належному їй будинку створює незручності та перешкоди у можливості реалізувати своє право на отримання соціального захисту. Позивачка також зазначала, що вона не погоджується забезпечувати відповідача житлом у майбутньому.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, в якому просив вселити його в житловий будинок по АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачку не чинити йому перешкоди у користуванні зазначеним будинком.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилався на те, що зазначений будинок був придбаний ним та відповідачкою за спільні кошти під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зробили в ньому ремонт та проживали. 28.12.2013 він продав належний йому житловий будинок по АДРЕСА_2 , а отримані за продаж кошти були витрачені на поліпшення спірного житлового будинку. Після розлучення відповідачка не визнає його право на придбаний житловий будинок, створює перешкоди у користуванні житлом, постійно змінює замки. Вказує, що з 11.12.2018 він працює у Польщі, періодично приїжджає додому, але до житлового будинку та гаражу доступу не має. Позивач вважає, що його права як бувшого члена сім`ї власника житлового будинку порушені відповідачкою, яка не надає йому можливості користуватися будинком, речами, які знаходяться в гаражі,

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 23 вересня 2019 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком по АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 31 березня 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Радченко О.О. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову, та задовольнити його вимоги, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Скаржник зазначає, що під час розгляду його позову про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ домоволодіння в натурі, відповідачка почала чинити йому перешкоди в користуванні спірним будинком, перекрила бетонною плитою в`їзд у двір будинку, замінила замки на воротах. Зазначає, що питання власності на спірну садибу між сторонами остаточно не вирішено. ОСОБА_2 посилається на те, що його відсутність обґрунтована поважними причинами, а саме роботою у Польщі, проте коли він повертається додому у відпустку, то відповідачка чинить йому перешкоди у доступі до будинку, що підтверджується висновками відділу поліції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 адвокат Дубовик Н.М. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що ОСОБА_3 є власником спірного домоволодіння, ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, тобто фактично втратив статус члена сім`ї, в подальшому надавати йому житло позивач не має наміру. Факт реєстрації ОСОБА_2 у належному ОСОБА_1 будинку створює незручності та перешкоди у можливості реалізувати її право на тримання соціального захисту. Відповідач не бере жодної участі в утриманні житла. Не погоджується ОСОБА_1 і з тим, що вона наче чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком, оскільки останній замовчує факти щодо своєї поведінки, яка полягала в насильстві в сім`ї, зловживанні спритними напоями, стосунках з іншою жінкою і добровільною зміною місця свого проживання, вивезенні особистих речей і іншого майна. Позивачка вважає, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього право повинно відбувалися у відповідності з вимогами ст.405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 адвокат Тука С.М. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 24.01.2020 без змін, стягнути з ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у розмірі 5000 грн. Доводи відзиву зводяться до того, що судовими рішеннями підтверджено одноособове право ОСОБА_1 на спірний житловий будинок, встановлено, що відсутні докази на підтвердження доводів ОСОБА_2 щодо існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, придбання спірного будинку за спільні кошти. Суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_2 порушує конституційне право ОСОБА_1 як власника будинку на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, не бажаючи знятися з реєстрації у добровільному порядку. Також ОСОБА_1 посилається на те, що показаннями свідків підтверджено, що ще до працевлаштування у Польщі, ОСОБА_2 у спірному будинку не проживав та обрав собі інше місце проживання.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вона є власником житлового будинку, в якому зареєстрований, але фактично не проживає з 2018 року, та не бажає знятися з реєстрації ОСОБА_2 , порушуючи конституційне право власника будинку на володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд зазначив, що задоволення первісного позову виключає задоволення зустрічного позову.

Колегія суддів не може погодитися із зазначеними висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25.12.2007 по 28.07.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_1 з 08.01.2005 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (фотокопія на а.с.11).

Відповідно до довідки від 15.05.2020, виданої Березнянською селищною радою Менського району, у будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Сторони не заперечують, що ОСОБА_2 був зареєстрований в будинку по АДРЕСА_1 як член сім`ї власника.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі « Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

На підтвердження відсутності ОСОБА_2 у спірному будинку понад один рік без поважних причин позивачем не було надано належних та допустимих доказів, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову

ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди в користуванні спірним будинком, що є поважними причинами не проживання за місцем реєстрації та підставою для його вселення до даного житла.

Судом встановлено, що причиною відсутності відповідача у будинку по АДРЕСА_1 є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним будинком. Так, непорозуміння між сторонами щодо вільного користування ОСОБА_2 будинком виникли після розірвання шлюбу сторін у липні 2017 року та подання ОСОБА_2 у вересні 2017 року позову до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власності та поділ домоволодіння в натурі.

Створення з боку ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_2 у вільному користування домоволодінням по АДРЕСА_1 підтверджується висновками Менського ВП ГУНП в Чернігівській області від 11.09.2018 та від 15.03.2019 (а.с.31-32). Ці звернення до правоохоронних органів мали місце до подачі даного позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Дані докази ОСОБА_1 не спростовані. Її твердження щодо протиправної поведінки відповідача належними доказами не підтверджені.

Колегія судів вважає, що не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку протягом 2018 - 2019 років також пов`язане із роботою у Польщі, що підтверджується даними з його закордонного паспорта (а.с.34) та довідкою Агенства зайнятості «Балтика» (а.с.111-112). Тобто доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо не проживання його в спірному будинку з поважних причин є слушними і такими, що підтверджені належними доказами.

Суд апеляційної інстанції також враховує те, що іншого житла ОСОБА_2 не має, оскільки рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 29.11.2018, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 27.02.2019 та постановою Верховного Суду від 06.04.2020, встановлено відчуження ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2013 належного йому на праві власності житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 . Тому задоволення позовних вимог призведе до порушення права ОСОБА_2 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Факт того, що ОСОБА_1 є одноособовим власником житлового будинку АДРЕСА_1 , не може бути визначальною підставою для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним будинком, враховуючи, що правовою підставою позову ОСОБА_1 зазначила саме відсутність відповідача в її будинку без поважних причин більше року. Питання про припинення права користування ОСОБА_2 її власністю (сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України ОСОБА_1 в своєму позові не порушує. Її доводи щодо неможливості отримати субсидії через реєстрацію ОСОБА_2 в її будинку не заслуговують на увагу з огляду на оформлення та отримання нею субсидії на ЖКП з 14.11.2017 (а.с.95).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову, позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком - підлягають задоволенню. Факт правомірності проживання ОСОБА_2 в будинку ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, як і факт створення перешкод з боку позивача-відповідача для проживання в будинку відповідача-позивача ОСОБА_2 .

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 6768,4 грн (а.с.24-25, 169), які складаються з суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, а також за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3457,8 грн (а.с.231), а також на користь держави недоплачений судовий збір при подачі позову ОСОБА_2 в суд першої інстанції в сумі 768,4 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком - задовільнити.

Вселити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) не чинити перешкоди ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) в користуванні будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 6768,4 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь держави недоплачений в суді першої інстанції судовий збір в сумі 768,4 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3457,8 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 28.05.2020.