Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

м. Київ

справа № 524/954/15-ц

провадження № 61-16939св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Бондаревської С. М., Дряниці Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом доОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 26 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір № PLRMAK00001802, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 25 134 ,54 доларів США з кінцевим терміном повернення до 25 жовтня 2012 року. Відповідно до умов вказаного договору, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки.

Відповідач на порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання не виконує, кредитні кошти не повертає, відсотки за користування не сплачує.

Станом на 27 січня 2015 року заборгованість становить 76 896,37 грн та складається із: 21 889,76 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 117,83 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 337,22 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 45 874,84 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штраф: 15,73 доларів США (фіксована частина) та 3 660,98 доларів США (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 76 896,37 доларів США, що в еквіваленті становить 1 624 820,30 грн.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 травня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 26 жовтня 2007 року № PLRMAK00001802 станом на 27 січня 2015 року у розмірі 58 336,33 доларів США, що в еквіваленті становить 1 233 280,55 грн, яка складається із: 21 889,76 доларів США, що в еквіваленті становить 462 530,63 грн, - заборгованість за кредитом, 4 117,83 доларів США, що в еквіваленті становить 87 009,75 грн, - заборгованість за процентами, 1 337,22 доларів США, що в еквіваленті становить 28 255,45 грн, - заборгованість за комісією, 27 344,81 доларів США, що в еквіваленті становить 577 795,84 грн, - пеня за користування кредитом, 15,73 доларів США, що в еквіваленті становить 332,37 грн - штраф (фіксована частина),

3 660,98 доларів США, що в еквіваленті становить 77 356,50 грн -штраф (процентна складова). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання згідно з умовами кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що вимоги є безпідставними, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» відступило право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , а отже, не може бути позивачем та вимагати від відповідача сплати кредитної заборгованості на свою користь.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не застосовано до цих правовідносин положення частини другої статті 264, статей 512, 514, 516, 517 ЦК України, частину четверту статті 82 ЦПК України та помилково застосовано статті 1077-1079 ЦК України, що призвело до скасування законного рішення суду першої інстанції. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, тому висновок про необґрунтованість позовних вимог є безпідставним. Також апеляційним судом не враховано, що

21 вересня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Компанією «Юкрейн авто лоун файненс № 1 пі-елсі»(«Ukraine Auto Loan Finance № 1 plc») укладений договір зворотнього викупу кредитних вимог раніше проданих, у тому числі і до ОСОБА_1 , тому до банку повернулося право вимоги, а отже, на час ухвалення рішення саме

ПАТ КБ «ПриватБанк» є належним позивачем у справі. До того ж, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 лютого 2014 року у справі № 524/9079/13-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет застави, отже, цим рішенням встановлений юридичний факт про те, що

ПАТ КБ «ПриватБанк» є кредитором та має право вимоги до відповідача. Крім того, перебіг позовної давності переривався зверненням позивача до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду Мартєва С. Ю. від 23 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1078/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 524/954/15-ц(провадження № 61-16939св18) 14 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

26 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № PLRMAK00001802.

Відповідно до пункту 7.1 договору банк надає позичальнику кредитні кошти на строк із 25 жовтня 2007 року по 25 жовтня 2012 року у розмірі 34 436,73 доларів США на такі цілі: 22 589,64 доларів США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,77 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави у державному реєстрі обтяжень рухомого майна; на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу від 26 жовтня 2007 року № PLRMAK00001802, договір особистого страхування від 26 жовтня 2007 року № PLRMLK00001802 на строк до 25 жовтня 2008 року у сумі 1 860,44 доларів США, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 677,60 доларів США та у розмірі

9 302,19 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з

пунктом 3.10 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору.

Щомісяця, починаючи через місяць від дня укладення договору, у період сплати

з 24 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 585,63 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди.

Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає автомобіль Subaru Legaci JF1BL5LS57G033471 (пункт 7.3 договору).

Пунктом 7.4 договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань за цим договором позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочки, але не менше

1,00 грн.

Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Повідомлення про відступлення вимоги за кредитним договором від 26 жовтня

2007 року № PLRMAK00001802, направлено на адресу ОСОБА_1 25 вересня

2008 року, у якому зазначено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» відступив свої права вимоги за вказаним кредитним договором Компанії «Юкрейн авто лоун файненс № 1 пі-елсі» («Ukraine Auto Loan Finance № 1 plc»).

Із виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним рахунком ОСОБА_1 за період

із 26 жовтня 2007 року по 29 вересня 2017 року вбачається, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості здійснений ним 05 листопада 2009 року.

Згідно з актом опису й арешту майна від 27 липня 2011 року, проведеного у рамках виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 2-3598/11, в

ОСОБА_1 вилучений заставний автомобіль.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада

2011 року (справа № 2-3598/11) у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року № PLRMAK00001802 станом на 04 травня

2009 року у розмірі 161 025,85 грн, що в еквіваленті становить 21 132,00 доларів США, звернуто стягнення на заставлене майно - легковий автомобіль марки Subaru Legaci, 2007 року випуску, шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем із наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Згідно з наданого банком розрахунку заборгованості, станом на 20 січня 2015 року заборгованість за кредитом становить 76 896,49 доларів США, яка складається із:

21 889,76 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 4 117,83 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 337,22 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 45 874,84 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; штраф: 15,73 доларів США (фіксована частина) та 3 660,98 доларів США (процентна складова).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За своєю природою принцип змагальності цивільного процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів укладення зворотного договору про відступлення права вимоги між Компанією «Юкрейн авто лоун файненс № 1 пі-елсі» («Ukraine Auto Loan Finance № 1 plc») та ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року № PLRMAK00001802. За встановленими у справі обставинами, ще до звернення до суду, позивач відступив свої вимоги до відповідача новому кредитору, відповідно усі права кредитора за кредитним договором перейшли до Компанії «Юкрейн авто лоун файненс № 1 пі-елсі», отже на час звернення до суду позивач не мав прав, за захистом яких звернувся до суду.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не застосовано до цих правовідносин положення частини другої статті 264, статей 512, 514, 516, 517 ЦК України, частину четверту статті 82 ЦПК України та помилково застосовано статті 1077-1079 ЦК України, що призвело до скасування законного рішення суду першої інстанції не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, про відсутність у позивача прав кредитора у зв`язку із їх відступленням.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, тому висновок про необґрунтованість позовних вимог є безпідставним та не заслуговують на увагу, оскільки, після відступлення права вимоги за кредитним договором, висувати вимоги про стягнення заборгованості може лише новий кредитор.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано, що

21 вересня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Компанією «Юкрейн авто лоун файненс № 1 пі-елсі»(«Ukraine Auto Loan Finance № 1 plc») укладений договір зворотнього викупу кредитних вимог раніше проданих, у тому числі і до ОСОБА_1 , тому до банку повернулося право вимоги, а отже, на час ухвалення рішення саме

ПАТ КБ «ПриватБанк» є належним позивачем у справі, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів існування такого договору.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 лютого 2014 року у справі

№ 524/9079/13-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет застави, отже, цим рішенням встановлений юридичний факт про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є кредитором та має право вимоги до відповідача, є безпідставними, оскільки указане рішення постановлено в порядку заочного провадження, відповідач участі у справі не приймав, указане рішення не оскаржував, у зв`язку із чим судом не перевірялись обставини щодо відступлення банком права вимоги.

Доводи касаційної скарги про те, що перебіг позовної давності переривався зверненням позивача до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки заявнику відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із безпідставністю позовних вимог.

Отже, висновки суду апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик