№201/305/19
провадження 2/201/402/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто галактика», третя особа Інспекція з питань у справах захисту прав споживачів у Дніпропетровській області про захист прав споживача, витребування безпідставно набутого майна і визнання договору лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, моральної шкоди і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 січня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Авто галактика» про захист прав споживача, витребування безпідставно набутого майна і визнання договору лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, моральної шкоди і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що 23 серпня 2018 року уклала з відповідачем договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб «Shileng»; в мережі інтернет позивач знайшла автомобіль «Ravon R4» за 98 000 грн. і відповідач запевнив, що такий автомобіль є в наявності, позивач підписала договір і сплатила 17 000 грн. Але потім вдома позивач ретельніше вивчила підписаний договір лізингу і зрозуміла, що відповідач діяв не добросовісно і фактично обманув її, не роз`яснивши всіх умов договору, не вказавши про додаткові умови і додатки до договору, не ознайомивши з специфікацією і графіком платежів та інш.. При укладанні договору фінансового лізингу вона мала намір укласти угоду, яка б надавала їй можливість покращити її життя, а виявилося навпаки, дії відповідача були не добросовісні і не справедливі, порушуючими її права як споживача. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом повернення відповідачем їй безпідставно набутих її коштів, визнання договору лізингу недійсним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними. Отже відповідач при укладанні вказаного договору лізингу діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані договору. На її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачу завдана моральна шкода. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивача вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, порушені її права як споживача послуг. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням повернення йому вказаних коштів отримано відмову. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Просила визнати недійсним договір фінансового лізингу, стягнути безпідставно набуті відповідачем від неї кошти 17 000 грн., моральну шкоду, витрати на правову допомогу і судові витрати, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Авто галактика» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи Інспекції з питань у справах захисту прав споживачів у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, проти задоволення позову не заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що, як стверджує позивач, ОСОБА_1 23 серпня 2018 року уклала з відповідачем ТОВ «Авто галактика» договір фінансового лізингу № 01078 , згідно якого предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб «Shileng»; в мережі інтернет позивач знайшла автомобіль «Ravon R4» за 98 000 грн. і її запевнили, що такий автомобіль є в наявності, позивач підписала договір лізингу на вказаний автомобіль і сплатила 17 000 грн. Але потім вдома позивач ретельніше вивчила підписаний договір лізингу і зрозуміла, що відповідач діяв не добросовісно і фактично обманув її, не роз`яснивши всіх умов договору, не вказавши про додаткові умови і додатки до договору, не ознайомивши з специфікацією і графіком платежів, в договорі був інший транспортний засіб та інш.. При укладанні договору фінансового лізингу вона мала намір укласти угоду, яка б надавала їй можливість покращити її життя, а виявилося навпаки, дії відповідача були не добросовісні і не справедливі, порушуючими її права як споживача. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом повернення відповідачем їй безпідставно набутих її коштів, визнання договору лізингу недійсним. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивача вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, порушені її права як споживача послуг. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням повернення йому вказаних коштів отримано відмову. Оскільки при укладенні договору ним не було підписано додатків до нього, які є невід`ємною його частиною, а саме: Додаток № 1 «Графік сплати авансового внеску», Додаток № 2 «Спеціфікація», Додаток № 3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів», то вважає, що не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а тому такий договір не може вважатися укладеним. Посилаючись на те, що у зв`язку з не укладенням договору у відповідача не виникло право на отримання сплаченого ним адміністративного платежу, просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно здобуте майно - грошові кошти в розмірі 17 000 грн. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу законності набуття майна - грошових коштів в розмірі 17 000 грн. Матеріалами підтверджено та не заперечувалося позивачем та його представником, що 23 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто галактикак» підписано договір № 01078 фінансового лізингу.

За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи різних договорів, зокрема лізингу, оренди (найму), купівлі-продажу, поставки, й відносини, що виникають з договору фінансового лізингу регулюються положеннями ЦК України про лізинг, оренду (найм), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Загальні підстави укладення договору встановлені ч.1 ст. 638 ЦК України, відповідно до якої, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Згідно із ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, підписавши договір фінансового лізингу без будь-яких зауважень чи застережень, позивач у справі добровільно погодився із його змістом, в тому числі з його умовами, визначивши, зокрема предмет лізингу - транспортний засіб марки «Shileng» на певний строк дії договору, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань сторонами за даним договором; строк лізингу, який починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту його приймання-передачі та закінчується через 60 календарних місяців; зазначено розмір лізингових платежів на момент укладення договору та порядок щомісячної їх сплати. Крім того, сторонами підписано Додатки до договору, які є невід`ємною частиною договору, і в цьому додатку вказано і узгоджено сторонами інший транспортний засіб - Ravon R4, з урахуванням його вартості і транспортних характеристик.

У спірному договорів фінансового лізингу зазначено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін зі всіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Що стосується Додатку № 3, яким визначається графік сплати лізингових платежів, то у відповідності до договору обов`язок з його підписання виникає у разі зміни вартості предмета лізингу. Підписати цей Додаток сторони зобов`язані до купівлі транспортного засобу. Отже сторони в момент укладення договору фінансового лізингу досягли згоди з усіх істотних його умов, в тому числі розміру та порядку сплати лізингових платежів, підстав та порядку підписання Додатку № 3 до договору, зафіксувавши свою згоду письмово та затвердивши її своїми підписами. Сама ж по собі відсутність укладеного між сторонами Додатку № 3 до договору на момент його укладення, за умови погодження сторонами всіх істотних його умов не створює жодних правових наслідків й не може бути підставою для визнання договору недійсним, неукладеним.

Таким чином, між сторонами наявні договірні відносини. Так, за змістом ч.1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а також зобов`язання є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11, ст. 509 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Отже, чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування судом до них положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, оскільки набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України в ухвалених ним постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковим до врахування судами загальної юрисдикції при виборі норми застосування матеріального права.

Матеріалами справи підтверджено, що грошові кошти в сумі 17 000 грн., які становлять вартість предмету лізингу у відповідності до договору перераховані позивачем відповідачу на виконання укладеного між ними договору фінансового лізингу, який на момент сплати грошових коштів вже був укладений та підписаний сторонами. Вказане підтверджує, що відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, а саме підписаного сторонами договору фінансового лізингу.

Крім того, зазначені грошові кошти не передавались у власність чи користування відповідача, а було отримано ним як предмет договору з метою подальшого придбання у власність транспортного засобу з переданням його у користування позивачу на умовах й в строк, визначений договором.

Твердження позивача в позовній заяві про те, що положення укладеного договору фінансового лізингу є несправедливими згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» спростовуються нормами чинного законодавства та матеріалами справи.

Так, Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізінгу, вказані правовідносини регулюються нормами спеціального закону, яким в даному випадку є Закон України «Про фінансовий лізінг».

Згідно укладеного між сторонами договору, підписанням даного договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ «Авто галактика», що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв`язку із укладенням та виконанням даного договору. Клієнт своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов`язки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обов`язків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідає його внутрішній волі. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на

підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вимоги до письмових доказів встановлені ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем не надано доказів неправомірності чи незаконності дій відповідача стосовно начебто незаконного заволодіння її коштами, використання вказаних коштів позивача без згоди останнього.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, моральна шкода повинна доводитись певними доказами та фактами, з огляду ж на матеріали справи та позовну заяву жодних доказів спричинення моральної шкоди немає.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення чи не порушення порядку вчинення договору, повернення майна та інш., а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків позивачу було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ТОВ «Авто галактика» про захист прав споживача, витребування безпідставно набутого майна і визнання договору лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, моральної шкоди і витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, витребування безпідставно набутого майна і визнання договору лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, моральної шкоди і витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 18, 22, 23, 177, 203, 215, 216, 525, 526, 626-628, 806, 1166, 1167, 1212 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто галактика», третя особа Інспекція з питань у справах захисту прав споживачів у Дніпропетровській області про захист прав споживача, витребування безпідставно набутого майна і визнання договору лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, моральної шкоди і витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 19 травня 2020 року.

Суддя -