ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 квітня 2020 року

м. Харків

Справа № 646/7766/19

Провадження № 22-ц/818/2456/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Територіальна громада в особі Харківської міської ради,

треті особи: Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Територіальної громади в особі Харківської міської ради, треті особи Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року, постановлене в складі судді Теслікової І.І., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Харківську міську раду зняти з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Обгрнутовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які фактично в ній не проживають, з реєстраційного обліку не знялися, комунальні послуги не сплачують, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вважає, що факт не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні з 2012 року без поважних причин підтверджується актами обстеження від 23.06.2015 року та 02.12.2019 року, складеним уповноваженими особами органу місцевого самоврядування. Зазначає, що інтерес до спірного житла відповідачі втратили, оскільки не сплачували за комунальні послуги протягом тривалого часу. Наголошує, що за положеннями ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Харківська міська рада надала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Вказує на те, що основним завданням Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради є державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто офіційне визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також проведення інших реєстраційних дій відповідно до законодавства, а тому повноваження щодо реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб належить саме до Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, а не до Харківської міської ради. Зазначає, що доводи позивача щодо несплати відповідачами витрат на комунальні послуги не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, оскільки позивач не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом до відповідачів про стягнення таких витрат. Звертає увагу суду на те, що належних та допустимих доказів в розумінні ст. 77-80 ЦПК України матеріали справи не містять та позивачем до суду не надано.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування № 2-570 від 12.02.2002 року, позивач є власником будинку АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказуваа на те, що відповідачі не проживають у спірному будинку, за комунальні послуги не сплачують. На підтвердження вказаних обставин посилаєвся на наявний в матеріалах справи акт від 02.12.2019 року про фактичне проживання громадян за адресою АДРЕСА_1 підписаний ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому вказані особи зазначають, що відповідачі у будинку не проживають (а.с. 41), заяву ОСОБА_1 від 24.06.2015 року адресовану ТОВ «Харків Екоресурс» про те, що за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .

Відповідно до відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , не зареєстрований.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку квартирою) на свій розсуд. Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь-яким іншим особам.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, 1983 року, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР 1983 року. Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, 1983 року, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95, ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Встановлено, що ОСОБА_2 доводиться позивачу донькою, ОСОБА_3 зятем, ОСОБА_5 онуком, були зареєстровані у спірну квартиру, як члени його сім*ї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Акт від 02.12.2019 року про фактичне проживання громадян за адресою: АДРЕСА_2 , на який посилається позивач, не є достатнім доказом того, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному будинку, оскільки не є зрозумілим на підставі яких відомостей особи, що підписали зазначений акт дійшли таких висновків. Клопотання про допит свідків ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції позивач не заявляв.

Доводи позивача щодо несплати відповідачами витрат на комунальні послуги не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, оскільки позивач не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом до відповідачів про стягнення таких витрат.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примішенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Враховуючи викладене, правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відсутні.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

С.С. Кругова