Номер провадження: 22-ц/813/5432/20
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

05 вересня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 43318,19 грн. та судових витрат у розмірі 1921 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 17.01.2012 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між позичальником та банком Договір.

Позивач зазначив, що відповідач належним чином зобов`язання за укладеним кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим у нього станом на 22.06.2018 р. утворилася заборгованість у розмірі 43318,19 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 10958,17 грн., 13597,66 нараховано відсотків за користування кредитом; 16223,40 грн. нараховано пені, а також штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн., штрафу (фіксована частина) 2038,96 грн. штраф (процентна складова).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідачем було надано відзив, в якому він зазначив, що Анкету-заяву він не підписував, у ній не відповідають дійсності зазначені обставини та вказана Анкета не підписана службовими особами Банку (а.с. 59).

ОСОБА_1 також вказав, що він не заперечує, що отримав кредитну картку з кредитним лімітом 300 грн., з подальшим підвищенням кредитного ліміту до 4000 грн. без його відома. Проте, з 22.08.2016 року він карткою не користується та повністю погасив кредитний ліміт і проценти за використання картки. На підставі зазначеного, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н, від 17.01.2012 року у розмірі 10958,17 грн. та судовий збір у сумі 498,92 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2019 року, в частині незадоволення позовних вимог щодо стягнення відсотків, пені та штрафів, та постановлення в цій частині нового, яким позовні вимоги Банку задовольнити, окрім того стягнути з відповідача судові витрати.

При цьому апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення.

В свою чергу ОСОБА_1 також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2019 року,та постановлення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 29.04.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 29.04.2020 року.

При цьому колегією суддів враховано, що копії ухвал про відкриття апеляційного провадження у справі та про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, останні отримали належним чином (а.с.146-147, 156-157, 158-160).

Також слід зазначити, що зворотні повідомлення про направлення на адресу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 вищевказаних копій ухвали суду, було передано головуючому судді 23.04.2020 року, у зв`язку з чим розгляд справи призначено ухвалою суду від 23.04.2020 року та відбувся 29.04.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10958,17 грн., районний суд виходив із того, що факт отримання відповідачем кредиту, який останній в добровільному порядку не повернув, є доведеним, то право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості по процентам, пенею та штрафів за користування кредитом, районний суд виходив із того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/ kredity/, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17.01.2012 р., шляхом підписання Анкети-заяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність, у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

При цьому, суд обгрунтовано керувався правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 626 та ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2012 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, та отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Тобто, відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між позичальником та банком Договір (а.с. 8).

Посилання відповідача на те, що ним не було підписано Анкету-заяву є слушними, однак ці обставини не свідчать про те що згідно вказаної Анкети-заяви він не отримував кредитних коштів. Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що ОСОБА_1 сам не заперечував, що отримав кредитну картку з кредитним лімітом 300 грн. та користувався карткою (а.с. 59).

Більше того, в заяві вказані анкетні дані відповідача ОСОБА_1 , його дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ПІН: НОМЕР_1 (а.с.95), що додатково свідчить про те, що вказана Анкета-заява складена саме від імені ОСОБА_1 .

У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Однак у цій Анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Крім того, у вказаній Анкеті-заяві позичальника від 17.01.2012 року процентна ставка не зазначена.

Більше того, суд обґрунтовано виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, згідно Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Також матеріали справи не мають доказів того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що позивачем наданий розрахунок заборгованості, в якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до Кредитного договору, апеляційним судом оцінюються критично, виходячи з наступного.

Так, наданий позивачем розрахунок заборгованості не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову.

Крім того, наданий розрахунок заборгованості, не містить даних стосовно реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість. Також розрахунок не містить підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою банку, а відтак не може бути належним та допустимим доказом у справі. Виписок із особового рахунку відповідача про рух коштів на ньому суду не надано.

Більше того, розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу, так як він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших операцій.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом та «Тарифами Банк», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві, є безпідставними.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07.02.2012р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12.01.2018р.). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, то суд обґрунтовано не взяв їх до уваги, як доказ правомірності позовних вимог.

Тому в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив усі обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, позивачем в апеляційній скарзі не наведено додаткових заперечень щодо підстав, з яких йому було відмовлено у стягненні процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладенність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них, колегія суддів вважає не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступних підстав.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не містить жодного посилання на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що затверджені наказом 06 березня 2010 року № СП-2010-255, а загальне зазначення у Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть свідчити про той факт, що саме ці Умови та Правила надавались відповідачу, що саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач, оскільки позивачем не надано до суду підписані Умови та Правила.

Крім того, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» проте, що місцевий суд оскаржуваним рішенням не лише призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку в цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, з підстав, викладених вище.

Що стосується доводів ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що суд не з`ясував, чому в Анкеті-заяві в графі «серия и номер паспорта кем и когда выдан» вказаний паспорт заявника серії НОМЕР_2 , виданий Овідіопольським РО УМВД України 21.02.1996 року, такого паспорту не існує, а до Анкети-заяви залучена ксерокопія його паспорту, крім того в Анкеті-заяві від 17.01.2012 року не його підпис, то вони не заслуговують на увагу, оскільки, як було вказано вище, ОСОБА_1 не заперечував, що отримав у банку кредитну картку з кредитним лімітом на 300 грн. з подальшим збільшенням кредиту, про що також зазначив в апеляційній скарзі.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні обгрунтовано зазначив, що при розгляді справи в суді першої інстанції на питання суду, чому відповідач, будучи впевненим, що він не вчиняв рукописного тексту і підпису в Анкеті-заяві, не ставив перед судом питання щодо проведення почеркознавчої експертизи, з посиланням на те, що він поступив так, як вважає за потрібне та картку в банку можливо він і отримував, але з заявою він не звертався.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він 24.08.2016 року закрив вказану кредитну картку, однак після цього невідомими особами знімались із цієї картки грошові кошти, про що він по телефону вказав про це Банку, оскільки зазначені обставини не підтверджуються жодними доказами, які маються в матеріалах справи.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти них, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра