Провадження № 22-ц/801/866/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 рокуСправа № 127/15246/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Марчук В.С., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І., за участю сторін: представника ОСОБА_1 Желіховського В ОСОБА_2 М., відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх адвоката Семенюка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/15246/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , які є законними представниками ОСОБА_8 за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2020 року, яке ухвалене суддею Романюк Л.Ф. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, о 09 год 48 хв, повний текст виготовлено 14 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , які є законними представниками ОСОБА_8 за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивувала тим, що у березні 2019 року були проведені прилюдні торги на яких позивач стала переможцем на придбання квартири в АДРЕСА_1 , загальною площею 66,9 кв.м.

26 квітня 2019 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Конюк В.О. видала ОСОБА_1 свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. Цього ж дня приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Конюк В.О. внесено запис про перехід права власності та відповідно виготовлено витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Того ж дня здійснила реєстрацію свого місця проживання за вищевказаною адресою одночасно знявши з реєстрації ОСОБА_9 . На початку травня позивачка приїхала до своєї квартири для того, щоб вселитися, але відповідачі по справі відмовились в добровільному поряку виселитись.

З врахуванням збільшених позовних вимог просила суд, усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_9 , ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, оскільки вважають, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач є власником спірної квартири, право власності яке зареєстрував у встановленому законом порядку, а тому вправі розпоряджатися цим майном на свій розсуд. Відповідачі не реагують на вимоги позивача звільнити це майно, чим порушують його право власності, тому пілягають виселенню без надання іншого житла.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.04.2019 року, ОСОБА_10 , приватний нотаріус Вінницького нотаріального округу, відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі акта про проведені прилюдні торги, затвердженого начальником Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Совик Р.С. 27.03.2019 року, посвідчила, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з квартири вартістю 614 000, 00 грн., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 і яка складається з: коридорів 86-1, 86-2, туалету 86-3, ванної 86-4, кімнат 86-5, 86-6, 86-8, кухні 86-7, комори 86-9, двох балконів, загальною площею 66,9 кв. м., у тому числі житловою площею 38, 6 кв. м.; правовстановлюючий документ договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. 27.10.2011 року за реєстровим №3262, і зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 27.10.2011 року за номером запису 32558261, яке придбано ОСОБА_1 за 614 000, 00 грн., що раніше належало ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. 27.10.2011 року за реєстровим № 3262, і зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 27.10.2011 року за номером запису 32558261 (а.с.9).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником квартири, загальна площа 66,9 кв.м., житлова 38, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата та час державної реєстрації 26.04.2019 року (а.с.10).

Згідно довідки МКП «УК «Замостя» в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_9 та ОСОБА_1 (а.с.11).

23.05.2019 року майстром МКП «УК «Замостя» ОСОБА_11 було складено акт опиту сусідів, а саме: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які підтвердили, що в квартирі АДРЕСА_2 проживають наступні особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.12).

Відповідно до копії договору купівлі продажу від 01.07.2005 року ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продали ОСОБА_15 квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.85).

Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-011-37153 від 24.07.2019 року, орган опіки та піклування вважає недоцільним виселення дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_2 (а.с.96).

Відповідно до договору купівлі продажу від 27.10.2011 року ОСОБА_16 та ОСОБА_17 продали, а ОСОБА_3 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , продаж вчинено за 384 000 грн., що еквівалентно 48000 доларів США, з них 200000 грн. отримано продавцями від покупця, а 184 000 грн. мало бути сплачено протягом двох банківських днів.

27.10.2011 року було укладено договір іпотеки № PML-B03/1594/11 між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , предмет іпотеки нерухоме майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання договору іпотеки між вище вказаними сторонами укладено кредитний договір № PML-B03/1594/11 на суму 184 000 грн.

27.10.2011 року укладено договори поруки SR В03/1594/11/1 ПАТ «ОТП Банк» з ОСОБА_5 , SR В03/1594/11/1 ПАТ «ОТП Банк» з ОСОБА_4 (а.с.109-115).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Висновок суду першої інстанції про те, що, ОСОБА_1 , яка придбала житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник та члени її родини, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього, є правильним.

Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.04.2019 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 165122467 ОСОБА_1 є законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

На час розгляду справи, вище вказане свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 26.04.2019 року не скасоване, як і не оскаржено самі прилюдні торги та заборгованість за кредитним договором.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , а також те, що на її вимогу звільнити займане приміщення відповідачі не реагують, а тому наявні правові підстави для виселення відповідачів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про те, що виселивши з квартири суд позбавить їх єдиного житла, не заслуговують на увагу. Стаття 391 ЦК України визначає право власника, в тому числі житлового приміщення, вимагати усунення порушення свого права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення право та з яких підстав.

Відповідачі не є ні членом сім`ї ОСОБА_1 , ні наймачем, а ні іншою особою, що має право на користування квартирою, порушують право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд.

Аргументи скарги про те, що виселення порушить право ОСОБА_7 та її малолітного сина ОСОБА_18 на житло, є не переконливими, оскільки під час розгляду справи не доведено наявності правових підстав для проживання у спірній квартирі.

Крім того, як встановлено, в цьому житловому приміщенні зареєстрована ОСОБА_1 . Колегія суддів, звертає увагу про наявність іншого житла у відповідачів, за яким вони прописані. Зокрема, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 є зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.28,30,34), а ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.32).

Решта доводів апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з`ясував всі обставини справи, дав належну правову оцінку доказам наявних в матеріалах справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 травня 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Марчук В.С.

Матківська М.В.