Справа №490/2721/18 Головуючий суду першої інстанції Чулуп О.С.
Провадження №22-ц/812/986/20 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
№22-ц/812/1027/20
№22-ц/812/1151/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 лютого 2020 року та ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2020 року про роз`яснення рішення та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2020 року про відмову ухвалити додаткове рішення, постановлені у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Міністерство внутрішніх справ України, про визнання незаконними наказів та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі Миколаївський НДЕКЦ)про визнання незаконними наказів та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, який обґрунтовував наступним.

З 07 листопада 2015 року він обіймав посаду завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документівМиколаївського НДЕКЦ.

15 листопада 2016 року був незаконно звільнений з займаної посади, що підтверджено постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року.

23 червня 2017 року на підставі вказаного судового рішення позивача було поновлено на посаді, але попереджено про наступне вивільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з організаційно-штатними змінами на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 22.03.2017 р. №253.

26 жовтня 2017 року позивача було звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату на підставі наказу від 25.10.2017 р. №83 о/с.

Позивач вказував, що його звільнення було незаконним, бо фактично його посада не була скорочена, а відбулася трансформація назви посади,що підтверджується, серед іншого змістом посадових інструкцій від 07 листопада 2015 року, яка регламентувала його обов`язки на займаній посаді, та від 12 червня 2017 року, яка передбачає посадові обов`язки новоствореної посади.

24 листопада 2017 року, виходячи з судової практики, він з метою захисту своїх трудових прав звернувся з позовом до відповідача до Миколаївського окружного адміністративного суду, який ухвалою від 11 грудня 2017 року закрив провадження у справі у зв`язку з тим, що спір має розглядатися за правилами Цивільного процесуального кодексу України. У зв`язку з цим, строк на звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України, ним було пропущено з поважних причин.

Позивач зазначав, що ознайомлюючи його з наказом про звільнення, відповідач не ознайомив його з всіма наявними на той час вакансіями, а питання про його звільнення не виносив на розгляд первинної профспілкової організації.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив визнати поважною причину пропуску ним строку звернення до суду та поновити його; визнати нечинними та скасувати п.3 наказу Миколаївського НДЕКЦ №42 о/с від 23 червня 2017 року та наказ №83 о/с від 25 жовтня 2017 року; поновити позивача на посаді заступника завідувача відділу завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Миколаївського НДЕКЦ; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу; моральну шкоду в сумі 20 000 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 11 400 грн.

05 грудня 2019 року позивач змінив вимогу про поновлення на роботі та просив поновити його у Миколаївському НДЕКЦ на посаді завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжуютьвідділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності (т.2 а.с.12-13).

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказував на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм трудового законодавства. ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України, а тому просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Миколаївського НДЕКЦ №83 о/с від 25 жовтня 2017 року про звільнення позивача з займаної посади. ОСОБА_1 поновлено на посаді завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Миколаївського НДЕКЦ МВС України. З відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 199 285,05 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11 400 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивача було звільнено незаконно, оскільки функціональні обов`язки за посадою, з якої позивача було звільнено, та за тією, що була введена, є аналогічними, що свідчить про відсутність підстав для скорочення, а крім того позивачу не було запропоновано всі наявні вільні посади на підприємстві. При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд приймав до розрахунку період з 26 жовтня 2017 року по 09 вересня 2019 року (дата нового працевлаштування позивача) та його заробітну плату за 8 днів жовтня 2017 року.

Не погодившись з рішенням суду, Миколаївський НДЕКЦ подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач вказував, що процедура звільнення позивача за скороченням штату була проведена у повній відповідності до норм закону. Всі наявні посади, які позивач міг займати за своєю кваліфікацією, освітою та досвідом роботи, йому були запропоновані. Оскільки позивач не був членом профспілкової організації, то питання розірвання з ним трудового договору на розгляд профспілкової організації не виносилося. Суд, присуджуючи позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, не вирахував з остаточної суми розміру вихідної допомоги у сумі 9000 грн., що протирічить трудовому законодавству. Також відповідач наголошував на тому, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду.

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Обґрунтовуючи своє клопотання позивач вказував, що 24 січня 2020 року ним подано до суду клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн., наданої адвокатом 09 січня та 24 лютого 2020 року за 5 годин роботи (1 година 600 грн.).

Разом з тим, зазначені судові витрати під час їх розподілу судом враховані не були, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просив ухвалити додаткове рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що позивач відповідно до ст.134 ЦПК України не подав заяву про надання доказів щодо розміру заявлених судових витрат.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач наголошував на тому, що дотримався вимог процесуального законодавства щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, однак суд це проігнорував.

28 лютого 2020 року Миколаївський НДЕКЦ подав до суду заяву про роз`яснення рішення в частині утримання/неутримання податків та інших обов`язкових платежів із стягнутих на користь ОСОБА_1 грошових сум середнього заробітку.

Відповідач вказував, що висновок суду про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу без застереження щодо утримання/неутримання роботодавцем податків і зборів є незрозумілим для виконання та дає підстави для неоднозначного тлумачення, а тому рішення потребує роз`яснення.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2020 року роз`яснено, що у рішенні стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 199 285,05 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Не погодившись з ухвалою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення в частині утримання податків та зборів з присудженої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням фактичних обставин справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,Миколаївський НДЕКЦ вказував, що судом не було враховано сплату відповідачем при виплаті заробітної плати ОСОБА_1 податків та зборів, а також, що присуджена до виплати сума уже містить у собі всі обов`язкові платежі, які мають бути сплачені роботодавцем, а тому виконання рішення з урахуванням роз`яснень, викладених в оскаржуваній ухвалі є додатковим необґрунтованим фінансовим навантаженням Миколаївського НДЕКЦ.

Перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Миколаївського НДЕКЦ на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 лютого 2020 року підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга Миколаївського НДЕКЦ на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2020 року про роз`яснення рішення задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2020 року про відмову ухвалити додаткове рішення підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 обіймав посаду завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Миколаївського НДЕКЦ (т.1 а.с.58).

Згідно з дипломами спеціаліста ОСОБА_1 у 2002 році закінчив Миколаївський державний педагогічний університет і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Педагогіка і методика середньої освіти. Історія. Спеціалізація: правознавство» та здобув кваліфікацію вчителя історії і правознавства, а у 2009 році він закінчив Київський національний університет внутрішніх справ і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста (т.1 а.с.28, 29).

У липні 2016 року ОСОБА_1 підвищував кваліфікацію у інституті післядипломної освіти за програмою підвищення кваліфікації завідувачів сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності (т.1 а.с.30).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів від 21.09.2010 р., посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача від 08.06.2015 р., свідоцтв про підтвердження кваліфікації судового експерта від 06.02.2012 р. та від 29.02.2016 р. ОСОБА_1 має право здійснювати оцінку нерухомого майна, машин і обладнання, колісних транспортних засобів, має кваліфікацію судового експерта з правом проведення автотоварознавчої експертизи (строк дії до 31.12.2017 р.) та кваліфікацію судового експерта з правом проведення трасологічної експертизи (строк дії до 31.12.2021 р.) (т.1 а.с.31-34).

15 листопада 2016 року був незаконно звільнений з займаної посади, що підтверджено постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року.

23 червня 2017 року на підставі вказаного судового рішення позивача наказом №42 о/с було поновлено на посаді з 15 листопада 2016 року, але попереджено про наступне вивільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з організаційно-штатними змінами на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 22.03.2017 р. №253 (т.1 а.с.46).

Вказаний наказ Міністерства внутрішніх справ України затверджує Перелік змін у штатах МВС відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» з метою забезпечення належного виконання службових завдань (т.2 а.с.75-76).

Згідно з його змістом було скорочено посаду завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Миколаївського НДЕКЦ, але введено посаду заступника завідувача відділуінженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують.

Виконання вказаного наказу Миколаївським НДЕКЦ підтверджується штатним розписом (т.1 а.с.110-122).

Між тим зміст посадових інструкцій скороченої та нововведеної посад від 07.11.2015 р., 12.06.2017 р., 24.07.2017 р. не свідчить про те, що це є різні за своїм змістом та наповненістю посади. Фактично відбулася зміна назви посади (т.1 а.с.48-57).

Згідно з попередженням та актом від 10 липня 2017 року, підписаним чотирма працівниками Миколаївського НДЕКЦ, ОСОБА_1 ознайомлений з попередженням про скорочення посади, в т.ч. з переліком запропонованих вакантних посад, але від підпису відмовився. У переліку запропонованих посад: 1) судовий експерт сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності НДЕКЦ; 2) судовий експерт сектору дактилоскопічних видів досліджень та обліків відділу криміналістичних видів досліджень НДЕКЦ; 3) судовий експерт сектору трасологічних видів досліджень та обліків відділу криміналістичних видів досліджень НДЕКЦ (т.2 а.с.77-78).

З інформації Центрального районного центру зайнятості міста Миколаєва від 05.08.2017 р., Миколаївського обласного центру зайнятості від 09.11.2017 р. та звітності «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» випливає, що з моменту винесення наказу від 23 червня 2017 року про майбутнє вивільнення позивача та до дати його звільнення у Миколаївському НДЕКЦ були вакантні посади: водія автотранспортних засобів 1 вакансія від 03.07.2017 р., судовий експерт 2 вакансії від 19.07.2017 р., судовий експерт 1 вакансія від 09.08.2017 р., юрисконсульт 1 вакансія від 08.08.2017 р., судовий експерт 1 вакансія від 05.10.2017 р., судовий експерт 1 вакансія, провідний бухгалтер 1 вакансія, фахівець 1 вакансія від 24.10.2017 р., (т.1 а.с.61-69, 70-76).

Вказані вакансії позивачу не пропонувалися.

Згідно з довідкою Головного управління ДПС у Миколаївській області від 18.02.2020 р. з моменту винесення наказу від 23 червня 2017 року (попередження) до наказу про звільнення від 25 жовтня 2017 року у Миколаївському НДЕКЦ було працевлаштовано 12 чоловік: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (т.2 а.с.125-126).

З наказів наданих відповідачем випливає, що з 07 липня 2017 р. ОСОБА_4 був прийнятий на посаду водія, з 14 липня 2017 р. ОСОБА_5 на посаду судового експерту сектору трасологічних видів досліджень та обліків відділу криміналістичних видів досліджень, з 14 липня 2017 р. ОСОБА_6 на посаду судового експерту сектору молекулярно-генетичних досліджень відділу біологічних досліджень. На які посади були прийняті ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 відповідачем доказів представлено не було (т.3 а.с.33-44).

Миколаївський НДЕКЦ до профспілки за згодою на звільнення позивача не звертався, бо той не є членом профспілки.

Згідно з табелем використання робочого часу та листком непрацездатності ОСОБА_1 у липні 2017 року відпрацював 5 днів, з 08 по 23 серпня 2017 року знаходився на амбулаторному лікуванні (т.1 а.с.82, 109).

Наказом відповідача №83 о/с від 25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 26 жовтня 2017 року у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.47).

26 жовтня 2017 р. позивачу видана трудова книжка (т.2 а.с.200-203).

Відповідно до картки атестованого судового експерта з 06.02.2012 р. по 31.12.2017 р. ОСОБА_1 мав право проводити автотоварознавчу експертизу. З 29.02.2016 р. по 31.12.2021 р. він наділений правом проведення технічної експертизи документів (2.1 Дослідження реквізитів документів; 2.3 Дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів) та трасологічної експертизи (4.3 Криміналістичне дослідження транспортних засобів; 4.4 Дослідження ідентифікаційних номерів та рельєфних знаків).

Свідоцтва на право проведення вказаних експертиз визнавалися недійсними з 17 листопада 2016 року (час незаконного звільнення позивача, що було встановлено судовим рішенням від 31.05.2017 р.) (т.2 а.с.82-84).

Згідно з відповіддю Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07.11.2017 р., оскільки ОСОБА_1 23 червня 2017 р. було поновлено на посаді з 15 листопада 2016 р., то з 23 червня 2017 р. ОСОБА_1 була поновлена і кваліфікація судового експерта за експертними спеціальностями (т.2 а.с.72).

З наказу №19-о/с-2020 від 26 лютого 2020 року вбачається, що позивача було поновлено на посаді завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Миколаївського НДЕКЦ МВС України з 26 жовтня 2017 року (т.2 а.с.231).

28 лютого 2020 року позивача було звільнено з посади за угодою сторін на підставі наказу №21-о/с-2020 від 26 лютого 2020 року (т.2 а.с.232).

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, зазначеним у ч.2 цієї статті.

За правилами ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При цьому вимогами ч.2 ст.40 та ст.49-2 КЗпП України передбачено, що звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі або організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно зі ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з зазначеної підстави може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до роз`яснень, що надані в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними ним у постановах від 01.04.2015 р. у справі №6-40цс15 та від 01.07.2015 р. у справі №6-491цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Стаття 235 КЗпП України регламентує, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц вказано, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

За приписами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Відповідно до абз.3, 4 п.2, п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100 (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність звільнення позивача та наявність підстав для поновлення його на роботі.

Надавши належну правову оцінку доказам, суд обґрунтовано вважав, що в установі відповідача не відбулося скорочення посади, на якій працював позивач, оскільки була введена посада з аналогічним обсягом прав та обов`язків. Фактично відбулася заміна однієї посади іншою з дещо зміненою назвою. Крім того, суд правильно врахував, що позивачу незаконно не було запропоновано під час двомісячного строку попередження всі наявні вакантні посади, включаючи на дату звільнення.

А тому висновок суду з вказаних питань є правильним.

Посилання відповідача на те, що станом на 10 липня 2017 року (дата попередження) були вільні тільки 3 посади, які були запропоновані позивачу, а інші вже не були вакантними на цю дату, а ті, що з`явилися після вказаної дати не пропонувалися позивачу, бо вони не відповідали його кваліфікації та освіті, колегія суддів вважає хибними.

З моменту винесення наказу про попередження позивача про наступне вивільнення від 23.06.2017 р. до дати звільнення (26.10.2017 р.) роботодавець повинен запропонувати особі, яка підлягає звільненню, всі наявні вакантні посади.

Натомість відповідач, ще не вирішивши питання з позивачем про можливе переведення на іншу роботу, виніс накази від 03.07.2017 р. про призначення водія з 07 липня 2017 р. та від 07.07.2017 р. про призначення судового експерта сектору трасологічних видів досліджень та обліків відділу криміналістичних видів досліджень з 14 липня 2017 р. Не були запропоновані позивачу і вакансії юрисконсульта, а він має юридичну освіту та судових експертів, які відкрилися 19 липня 2017 року, 09 серпня 2017 року, 05 та 24 жовтня 2017 року.

Доводи відповідача про те, що вказані вакансії не відповідали кваліфікації та освіті позивача, належним чином ним не підтверджено, бо відповідач не надав даних щодо всіх вакансій, які були заповнені за період попередження позивача про звільнення.

Твердження відповідача про те, що на момент поновлення позивача на посаді його свідоцтва про право здійснювати експертну діяльність були недійсними, а тому йому і неможна було пропонувати якісь посади, є помилковим, бо з моменту поновлення ОСОБА_1 на посаді відновили дію і свідоцтва, що підтверджено листом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07.11.2017 р.

Крім того, колегія суддів ще раз наголошує на тому, що в установі відповідача не відбулося скорочення посади, на якій працював позивач, а відбулася трансформація назви посади, що підтверджується змістом посадових інструкцій.

За такого оскаржуване рішення суду в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача №83 о/с від 25.10.2017 р. та поновлення його на посаді зміні або скасуванню не підлягає, бо є законним та обґрунтованим.

Проте рішення суду в частині вирішення вимоги про поновлення строку звернення за вирішенням трудового спору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні.

Суд першої інстанції вважав, що строк переривався, а тому не є пропущеним.

Як було зазначено вище, строки, передбачені ст.233 КЗпП України не перериваються і не зупиняються, а можуть бути тільки поновлені відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин.

Як свідчать матеріали справи позивач вперше звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом свого права 24 листопада 2017 року, тобто менше ніж за місяць після видачі йому трудової книжки. Проте через невизначеність судів щодо юрисдикції спору, трудові права позивача не були захищені, що і стало підставою для звернення до суду цивільної юрисдикції у січні 2018 року (т.2 а.с.228).

Вказане свідчить про наявність поважних причин пропуску строку, а тому є підстави для його поновлення.

Наведене вище спростовує доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду.

Що стосується висновку суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то наявні підстави для його зміни, бо суд неправильно вирахував середньоденний заробіток та строк нарахування.

Оскільки позивача було звільнено з роботи у жовтні 2017 року, то брати для розрахунку середньої заробітної плати необхідно було б заробітну плату за 5 днів липня (2142,86 грн.) та розмір окладу у червні (6000 грн.), оскільки позивач не працював ні у вересні, ні у серпні 2017 року, перебуваючи на лікарняному.

Брати для розрахунку заробітну плату у жовтні 2017 року, як це зробив суд, є помилкою, бо це протирічить нормам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100.

Середньоденний заробіток позивача буде становити 325,71 грн. (8142,86 грн. : 25 робочих днів).

Строк нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається з дати звільнення по день постановлення рішення (постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р.).

З 26 жовтня 2017 року по 25 лютого 2020 року вказаний строк складає 584 робочі дні.

Середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу буде становити 190 214,64 грн. (584 робочі дні х 325,71 грн.).

Згідно з абз.3 п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100 вказана сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі №757/14922/17-ц.

Твердження відповідача про те, що із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають відрахуванню отримана позивачем при звільненні вихідна допомога, заробіток за можливим новим місцем роботи, допомога по тимчасовій непрацездатності, про що передбачено у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р., є помилковим.

Дійсно вказана постанова містить таке посилання. Однак її норми повинні застосовуватися у тій частині, що не суперечать законодавству на час ухвалення судового рішення.

Положення ч.3 ст.117 КЗпП України, які передбачали можливість зменшення розмір заробітку за час вимушеного прогулу на розмір заробітної плати, одержаної позивачем за іншим місцем роботи, були виключені на підставі Закону України №3248 - ІV від 20.12.2005 р.

Таким чином з цього часу не можна обмежувати розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на розмір заробітної плати, одержаної позивачем за іншим місцем роботи, або розмір отриманої допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Неможна обмежувати розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу і на розмір вихідної допомоги.

Вказане випливає з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з приписами ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд першої інстанції не вирішив питання розподілу судового збору, це здійснюється судом апеляційної інстанції.

Позивачу задоволено три позовні вимоги, судовий збір за якими складає 2114,4 грн., апеляційне оскарження цих вимог становить 3171,6 грн. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 2133 грн. (2114,4 грн. + 3171,6 грн. = 5286 грн. 3153 грн. (сплатили за апеляційну скаргу) = 2133 грн.).

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду про роз`яснення рішення, колегія суддів вважає, що вона є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги Миколаївського НДЕКЦ безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Постановляючи ухвалу про роз`яснення рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявні для цього підстави, бо у резолютивній частині рішення він зазначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу без зазначення формулювання про те, що ця сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів вважає вказаний висновок правильним, бо виходячи з положень абз.3 п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100 та правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі №757/14922/17-ц сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначається у рішенні суду без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Оскільки суд вказаного у рішенні не зазначив, він цілком правомірно вказав про це в ухвалі про роз`яснення рішення.

Доводи відповідача про те, що це може призвести до подвійного податкового навантаження на підприємство є безпідставними.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Що ж стосується апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу суду про відмову ухвалити додаткове рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то вона є обґрунтованою та підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні для цього підстави, бо ОСОБА_1 не подав заяву про подання доказів щодо розміру судових витрат, як того вимагає ст.134 ЦПК України.

Між тим, з таким висновком суду неможна погодитися, бо він спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно з положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Такого клопотання відповідачем не заявлялося.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами 1-3 статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що у своєму клопотанні від 24 січня 2020 року, ОСОБА_1 повідомив суд про те, що після ухвалення рішення він протягом п`яти днів надасть суду докази щодо витрат на професійну правничу допомогу, які він зазнав строком на час ухвалення рішення (т.2 а.с.73-74).

До свого клопотання про ухвалення додаткового судового рішення, поданого 27 лютого 2020 року, позивачем надано договір про надання правової допомоги від 20 лютого 2019 року із додатковою угодою №1 від 08 січня 2020 року, акт виконаних робіт від 25 лютого 2020 року (дата ухвалення рішення) та квитанцію до прибуткового касового ордеру №11 від 26 лютого 2020 року на суму 3000 грн. (т.2 а.с.120-124).

Вказане свідчить про те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн., бо для цього наявні підстави, виходячи з вищевикладених обставин справи та вимог законодавства.

У суді апеляційної інстанції позивачем подано три клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції: 5040 грн. професійна правнича допомога під час розгляду апеляційної скарги на рішення суду, 1260 грн. професійна правнича допомога під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про роз`яснення рішення суду, 1200 грн. професійна правнича допомога під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову ухвалити додаткове рішення.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, заявником надано договір про надання правової допомоги від 20 лютого 2019 року, укладений між адвокатом Головченко О.А. та ОСОБА_1 , пунктом 1.1 якого визначено право адвоката надавати клієнту правничу допомогу в судах будь-якої інстанції та юрисдикції з усіх питань, додаткову угоду №2 до вказаного договору, у якій зазначено, що розмір гонорару за виконання вказаних робіт становить 600 грн. за одну годину, акти виконаних робіт від 22 липня 2010 року на суму 7500 грн. (5040 грн. (8 годин 40 хвилин) професійна правнича допомога під час розгляду апеляційної скарги на рішення суду: ознайомлення з рішенням суду 30 хвилин; надання консультації клієнту з питання ухваленого рішення та порядку, обґрунтування його оскарження 30 хвилин; ознайомлення з апеляційною скаргою 1 година; надання консультації щодо порядку, обґрунтування відзиву 30 хвилин; складання відзиву на апеляційну скаргу 5 годин; участь в розгляді справи 22 липня 2020 року 40 хвилин; участь в розгляді справи 29 липня 2020 року 30 хвилин, 1260 грн. (2 години 10 хвилин) професійна правнича допомога під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про роз`яснення рішення суду: ознайомлення з ухвалою суду від 02 березня 2020 року 20 хвилин; надання консультації клієнту з питання постановленої ухвали та порядку, обґрунтування її оскарження 20 хвилин; складання відзиву на апеляційну скаргу 1 година 30 хвилин, 1200 грн. (2 години) професійна правнича допомога під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову ухвалити додаткове рішення: ознайомлення з ухвалою суду від 02 березня 2020 року 20 хвилин; надання консультації клієнту з питання постановленої ухвали та порядку, обґрунтування її оскарження 20 хвилин; складання апеляційної скарги 1 година; прийняття участі в розгляді скарги 15 липня 2020 року 20 хвилин), квитанцію до прибуткового касового ордеру №13 від 22.07.2020 р. на суму 7500 грн. Ордер та копія свідоцтва адвоката про право на заняття адвокатською діяльністю у матеріалах справи були наявні.

Дослідивши вказане, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 7500 грн. та їх співмірність складності справи та виконаним адвокатом робіт, часу, виплаченого гонорару.

За такого вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 лютого 2020 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2020 року про роз`яснення рішення залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2020 року про відмову ухвалити додаткове рішення задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 лютого 2020 року в частині вирішення вимоги про поновлення строку звернення за вирішенням трудового спору та стягнення з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Стягнути з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 жовтня 2017 року по 25 лютого 2020 року у сумі 190 214,64 грн. (сума зазначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь держави судовий збір у сумі 2133 грн.

Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2020 року про відмову ухвалити додаткове рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 3000 грн.

Стягнути з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 7500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбаченихст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді: С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.