Справа № 517/40/20
Провадження № 2/517/39/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року смт. Захарівка

Фрунзівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тростенюка В.А.,

при секретареві Грабовій І.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Захарівка Одеської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість у сумі 50 622, 72 грн., а також судовий збір 2102 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 25 серпня 2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою.

Позивач виконав умови договору, надавши ОСОБА_1 вказану суму кредиту.

Відповідач зобов`язання по кредитному договору не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути.

Станом на 30 жовтня 2019 року заборгованість відповідача становить у розмірі 50 622, 72 грн.

21 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу в задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості в сумі 50 622, 72 грн. та судових витрат у розмірі 2102 грн. та застосувати позовну давність (загальну та спеціальну), яка є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 25.08.2011 року.

23 березня 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» надав до суду відповідь на відзив, в якому просить суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі вказавши, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Вказує, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 04.01.2020 року до спливу строку позовної давності, тому вважає, що строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однією із сторін або власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання представник позивача не з`явився, до матеріалів справи додав клопотання, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу без його участі (а.с. 43).

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, до матеріалів справи додали заяву, в якій вказали, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не визнають та просять відмовити у позову у повному обсязі. Просять суд розглядати справу без їх участі (а.с. 136).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 25 серпня 2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 9).

Станом на 30 жовтня 2019 року заборгованість відповідача становить у розмірі 50 622, 72 грн. та складається з наступного:

-4 752, 06 грн. заборгованість за кредитом;

-38 847, 26 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-4 136, 60 грн. заборгованість за пенею;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил банківських послуг:

-500 грн. штраф (фіксована частина);

-2 386, 80 грн. штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком

заборгованості за договором № б/н від 25.08.2011, укладеного між позивачем та відповідачем (а.с.6-8)

21 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу в задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості в сумі 50 622, 72 грн. та судових витрат у розмірі 2102 грн. та застосувати позовну давність (загальну та спеціальну), яка є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 25.08.2011 року.

23 березня 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» надав до суду відповідь на відзив, в якому просить суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі вказавши, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Вказує, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 04.01.2020 року до спливу строку позовної давності, тому вважає, що строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 25.08.2011 року, останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 20.08.2012 року. Строк дії картки до 06.2015 року, будь-яких операцій з серпня 2015 року відповідач не вчиняв.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

21.02.2020 року відповідач ОСОБА_1 надав до суду заяву, про застосування строків позовної давності.

Враховуючи, що позовна заява надійшла до суду 23 січня 2020 року, позивачем пропущено загальну позовну давність на звернення до суду з даним позовом, оскільки з моменту внесення останнього платежу відповідачем від 20.08.2012 року і до подання позову пройшло понад три роки.

Суд також не погоджується з викладеним у письмовій формі аргументом позивачата не приймає до уваги п.1.1.7.31 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, оскільки зміна строку позовної давності погоджується між кредитором і позичальником та укладається в письмовій формі, яка підписується сторонами договору. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг відповідачем не підписаний, а отже, суд приходить до висновку, що сторони не погодили зміну строку позовної давності строком на 50 років у відповідності до вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Наведена правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17), яка в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа № 6-14 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Крім того, відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому суд звертається до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32).

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» ( mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Умови та Правила надання банківських послуг п.1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю 50 років, не містить підпису відповідача. У заяві позичальника від 25 серпня 2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт укладення сторонами договору про збільшення позовної давності у письмовій формі.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» було порушено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 , на застосуванні якої наполягає відповідач.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір залишається на позивачеві.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Фрунзівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30 квітня 2020 року.

Суддя: