Номер провадження 2/754/2396/20
РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Панченко О.М.

при секретарі Чехун Ю.В.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровинг Стейт», ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна про захист прав споживача, визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги та відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року, стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровинг Стейт», ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна про захист прав споживача, визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги та відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року, стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивує вимоги позову тим, що 07.09.2005 року між ним і ВАТ Банк «БІГ Енергія» (далі Банк) був укладений кредитний договір №11/01-09-2005 про надання кредиту (далі Договір) та тієї ж дати - договір іпотеки № 2646 (далі - договір іпотеки) за яким предметом іпотеки є квартира в якій він проживає з 1986 року за адресою АДРЕСА_1 . Додатковими угодами від 23.11.2006 року, 30.08.2007 року, 21.08.2008 року та 07.09.2009 року розмір кредиту був збільшений до 70 000 доларів США зі строком погашення до 09.03.2010 року. Зазначений кредитний договір є договором валютного споживчого кредитування (п.п. 1.1 та 1.2 Договору). 27.12.2013 року ВАТ Банк «БІГ Енергія» відступило право вимоги по зазначеному кредитному договору №11/01-09-2005 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (Договір купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27.12.2013). 22.01.2014 року між ВАТ «Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором від 07.09.2005 року. 21.07.2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відступило право вимоги по кредитному договору №11/01-09-2005 ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» (Договір відступлення права вимоги № 21/07/16) та цієї ж дати між ними був укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки. В свою чергу, також 21.07.2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» відступило право вимоги по кредитному договору №11/01-09-2005 громадянці РФ ОСОБА_2 (Договір відступлення права вимоги № 2107-1-2016) та цієї ж дати між ними був укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки. Як вбачається з викладеного вище, з укладенням договору № 2107-1-2016 від 21.07.2016 року про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. З урахуванням того, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, в даному випадку ОСОБА_2 , як фізична особа не є фінансовою установою в розумінні цивільного законодавства, а відтак не має право здійснювати факторингові операції. За таких обставин, недійсність договору про відступлення права вимоги № 2107-1-2016 від 21.07.2016 року зумовлює недійсність відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року, згідно якого відступлено право вимоги за договором іпотеки від 07.09.2005 року, укладеним між ВАТ «Біг-Енергія» та позивачем. Крім того, 21.08.2008 року між позивачем і Банком було підписано додаткову угоду №3, за якою розмір кредиту був збільшений з 20 000 доларів США до 70 000 доларів США. В порушення зазначених письмово умов договору 21.08.2008 року позивачу було видано тільки 7 000 доларів США. З залишку в 13 000 доларів США, які не були видані згідно договору, 5 185 доларів США йому було видано тільки 02.04.2009 року і 5686 доларів США були видані 07.09.2009 року. 2129 доларів США йому не було видано взагалі, підтвердженням чого є копія листа - вимоги Банка з зазначенням суми боргу по кредиту - 67852,89 доларів США. Різниця в 18 доларів США пояснюється тим, що проценти за кредитом сплачувались округлено до долара, а зайві центи відносили на кредитний рахунок. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", пеня стягується тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні. Дана норма застосовується як санкція за невиконання зобов`язань. Враховуючи зазначене вище, розрахунок заборгованості Банку в зв`язку з невиконанням Банком своїх зобов`язань за кредитним договором №11/01-09-2005 від 07.09.2005 наступний: період невиплати Банком 13 000 доларів США з 25.08.2008 року по 01.04.2009 року складає 220 днів, відповідно заборгованість Банка за цей період є 220 X 0.03 X 13000 = 85800 доларів США. Період невиплати Банком 7815 дол. США (13000 дол. США - 5185 дол. США) з 02.04.2009 року по 27.08.2009 року - 149 днів. Заборгованість Банка за цей період - 149 X 0.003 X 7815 = 34933 доларів США. Загальна заборгованість Банка в зв`язку з невиконанням ним зобов`язань за кредитним договором №11/01-09-2005 від 07.09.2005 року за 12 місяців складає 85800 + 34933 = 120733 доларів США. Відповідно до ч. 4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Враховуючи викладене вище боржником за кредитним договором №11/01-09-2005 від 07.09.2005 є ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг стейт» і його борг складає 120733 доларів США. Таким чином позивач просив суд: визнати недійсним Договір відступлення права вимоги № 2107-1-2016 від 21.07.2016 року укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» та громадянкою РФ ОСОБА_2 ; визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гровинг Стейт» та громадянкою РФ ОСОБА_2 ; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг стейт» на його користь 120733 доларів США за офіційним курсом на день платежу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року цивільну справу передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва.

Постановою Київського апеляційного суду від 05.09.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2019 року прийнято цивільну справу до провадження суду, призначено її підготовчий розгляд.

05.11.2019 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від представника відповідача ТОВ ФК «Гровінг Стейт».

11.11.2019 року від позивача у справі до суду надійшла письмова відповідь на відзив.

Позивач в судовому засіданні в повному обсязі підтримав свої позовні вимоги, просив суд про їх задоволення.

Представник відповідача ТОВ ФК «Гровинг Стейт» в останні два судових засідання не з`явився, повідомлений належним чином про день та час розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання не з`являлася, повідомлена належним чином про день та час розгляду справи.

Представник відповідача ВАТ Банк «Біг Енергія» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 07.09.2005 року між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «БІГ Енергія» був укладений кредитний договір №11/01-09-2005 та договір іпотеки реєстровий №2646.

27.12.2013 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» (Первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (Новий кредитор) був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором від 07.09.2005р. №11/01-09-2005.

Крім того, 22.01.2014 р. між ВАТ Банк «БІГ Енергія» (Первісний іпотекодержатель) та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (Новий іпотекодержатель) було укладено договір про заступлення прав за іпотечним договором від 07.09.2005р.

21.07.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (Первісний кредитор) і ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» (Новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №21/07/16, згідно з яким Первісний кредитор відступив Новому кредитору за плату належні йому права вимоги за Кредитним договором від 07.09.2005р. №11/01-09-2005.

Крім того, 21.07.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (Первісний іпотекодержатель) і ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» (Новий іпотекодержатель) було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно з яким Первісний іпотекодержатель відступив своє право вимоги за договором іпотеки від 07.09.2005 року.

В подальшому між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», як Первісним кредитором, та ОСОБА_2 , як Новим кредитором, було укладено договір відступлення права вимоги від 21.07.2016 р. №2107-1-2016, згідно з яким Первісний кредитор відступив Новому кредитору за плату належні йому права вимоги за Кредитним договором від 07.09.2005р. №11/01-09-2005.

Тоді ж, 21.07.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», як Первісним іпотекодержателем, та ОСОБА_2 , як Новим іпотекодержателем, було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно з яким Первісний іпотекодержатель відступив своє право вимоги за договором іпотеки від 07.09.2005 р.

Крім того, 19.02.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», як Первісним іпотекодержателем, та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до Договору від 21.07.2016 року №2107-1-2016 відступлення права вимоги.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину ( частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Крім того, частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного (попереднього) кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним (попереднім) кредитором та новим кредитором.

Положеннями статті 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Позивач в обґрунтування позову, посилається на те, що відповідачка ОСОБА_2 не має ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а тому договір відступлення права вимоги № 2107-1-2016 від 21.07.2016 року та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року підлягають визнанню недійсними.

Разом з тим, згідно вимог статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Договір відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки укладені між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 на підставі ст.ст.512-519 ЦК України, тобто в порядку уступки права вимоги.

Форма спірних Договорів відповідає встановленим законом вимогам.

Сторони мали необхідну право та дієздатність для укладення оспорюваних договорів.

Волевиявлення сторін під час укладання Договорів відступлення прав вимоги і цесії) порушене не було.

Крім того, відмежування вказаного вище договору від договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі, відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ч. 1 ст. 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

За таких обставин, в спірних правовідносинах змінився лише суб`єктний склад сторін у зобов`язанні і відповідачка ОСОБА_2 стала новим Кредитором за Кредитним договором та Новим Іпотекодержателем відносно предмета іпотеки, який виступив в якості забезпечення належного виконання умов Кредитного договору.

Вищевказаними договорами було передано лише право вимоги щодо належного виконання за Кредитним договором та Договором іпотеки, а саме стягнення заборгованості, що не передбачає надання фінансових послуг.

При цьому, поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) стаття 1077 ЦК України).

Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором від 21.07.2016р. укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії).

Крім того, відповідно до підпункту а) пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Зазначена Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб`єктом підприємницької діяльності.

Саме такої думки дотримується Верховний Суд в своїй Постанові від 17.12.2018 р. по справі №761/15661/16-ц.

Оспорюваними договорами не передбачено плати за передачу новим кредитором грошових коштів первинному кредитору у рахунок оплати вартості права вимоги, така оплата первинним кредитором на користь нового кредитора не здійснювалася, доказів надання за оскаржуваними право чинами фінансових послуг позивачем не надано.

Виходячи з цього, оспорювані позивачем договори укладені в зв`язку із відступленням права вимоги за основним зобов`язанням шляхом укладення договору цесії, а не факторингу.

Це узгоджується також з постановою Верховного суду України у справі № 6-301цс15 від 06 липня 2015 року.

Так, предметом оскаржуваних позивачем договорів не є набуття ОСОБА_2 , як новим кредитором, права на надання боржнику фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання уже сформованого боргу.

Посилання позивача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №465/646/11 та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є помилковим. Так, предмет позову даної цивільної справи та справи, по яким були зроблені висновки Великою Палатою Верховного Суду від 11.09.2018р. не є тотожні. Зокрема в справі №909/968/16 беруть участь суб`єкти господарювання - юридичні особи, тобто спір є господарським спором, а у справі №465/646 /11 стороною спору є Кредитна спілка, діяльність якої регулюється спеціальним законодавством, тоді як у даній цивільній справі однією із сторін оспорюваних правочинів є фізична особа, яка не є суб`єктом господарювання або учасником ринку фінансових послуг та не здійснює операції з надання фінансових послуг.

Таким чином, оспорювані договори не суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав недійсності оспорюваних договорів визначених ст. ст. 203,215 ЦК України судом не вбачається. Позивач, всупереч вищевикладеним нормам права не надав жодного допустимого доказу щодо невідповідності оспорюваних правочинів нормам ЦК України, які є базисними для визнання договорів недійсними

Щодо позовних вимог про стягнення коштів, які позивач просить стягнути на свою користь з ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», слід зазначити, що відповідно до Розділу 2 Договору відступлення права вимоги від 21.07.2016 року, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відступає ТОВ «Фінансовій компанії «Гровінг Стейт» саме право вимоги за Кредитним договором, що жодним чином не стосується заборгованості самого ВАТ Банк «Біг Енергія» перед позивачем.

Крім того, судом встановлено, що позивач раніше вже звертався до суду із позовом про скасування оспорюваних ним договорів. Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року в цивільній праві №754/15560/16 -ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», 3-а особа ОСОБА_2 про скасування договору відступлення права вимоги №2107-1- 2016 від 27.07.2016р. укладеного між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 р. між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 було відмовлено. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.12.2018 р. вищевказані судові рішення залишені без змін. В межах вищевказаної справи судові інстанції дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, про законність укладених договорів, а також дійшли до висновків, що оспорювані договори не є договорами факторингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, суд вважає, що посилання позивача на порушення відповідачами вимог чинного законодавства при укладенні договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки факт недійсності оспорюваних договорів не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні та не був спростований доказами сторони позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 265, 266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровинг Стейт», ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна про захист прав споживача, визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги та відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21.07.2016 року, стягнення заборгованості за кредитним договором, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 19.05.2020 року.

Суддя: О.М. Панченко