Дата документу 13.05.2020
Справа № 501/3739/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі головуючого - судді Петрюченко М.І.

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Акціонерного товариства «Альфа - Банк»

до

відповідачів:

1 ОСОБА_1

2 ОСОБА_2

3 ОСОБА_3

4 ОСОБА_4

5 ОСОБА_5

третя особа: служба у справах дітей Одеської міської ради

предмет та підстави позову: про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

Представник Акціонерного товариства «Альфа - Банк» 28.10.2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа: служба у справах дітей Одеської міської ради) про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей, згідно якого просить суд:

- визнати громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими що втратили право користування квартирою - житловою площею 26,8 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зняти з реєстраційного обліку громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири житловою площею 26,8 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звільнити квартиру житловою площею 26,8 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від особистих речей;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Позов мотивований тим, що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року припинено діяльність Акціонерного товариства «Уксрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа - Банк».

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Альфа Банк» було оформлено право власності на квартиру житловою площею 26,8 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 .

Правовою підставою для права власності АТ «Альфа Банк» стало застереження в п.п.4.5.3 Договору іпотеки від 23.03.2006 року.

Втративши право власності на квартиру, відповідач втратив відповідно до ЦК України втратив право користування майном.

Згідно довідки Чорноморської міської ради в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач зазначає в позові, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після укладання договору іпотеки.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, проте колишній власник та інші відповідачі відмовляються добровільно виселятись.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Одеської міської ради 26.12.2019 року надав до суду пояснення (а.с.80-82), просив суд врахувати інтереси неповнолітньої дитини.

Відповідачі 20.01.2020 року надали до суду відзив на позов, просили суд відмовити в задоволенні позову (а.с.86-93), посилаючись на те, що:

- право власності на спірну квартиру до позивача перейшло незаконно, тому що кредит був наданий у вигляді іноземної валюти та на момент передачі діяв Закон України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- з цього приводу до Іллічівського міського суду Одеської області 14.11.2019 року ОСОБА_1 був поданий позов до АТ «Альфа - Банк» про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру;

- вказана квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів;

- вимоги позивача мають наслідком позбавлення житла відповідачів, однак позивачем не надається відповідачам інше житлове приміщення.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Одеської міської ради 26.12.2019 року надав до суду пояснення (а.с.80-82), в яких просив суд розглядати справу без його участі.

Відповідачі 20.01.2020 року надали до суду заяву про поновлення строку на подачу відзиву та доказів (а.с.84-85).

Представник позивача 20.01.2020 року надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.122).

Представник відповідачів 13.05.2020 року надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.44-145).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 28.10.2019 року справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.31).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 07.11.2019 року позов залишено без руху (а.с.42-43).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 29.22.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.70-71).

В судовому засіданні 22.01.2020 року протокольною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області закрито підготовче судове засідання, призначено судовий розгляд справи (а.с.130-132).

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 23.03.2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» (далі - кредитор) та ОСОБА_1 (далі - позичальник) укладено Договір кредиту №661/Ф03.7/026, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові коштів в сумі 15000 доларів США зі сплатою 11,5 відсотків річних з кінцевим погашенням заборгованості по кредиту до 22 березня 2020 року (а.с.100-104).

Між АКБ «Укрсоцбанк» (далі - Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (далі - Іпотекодавець) 23.03.2006 року укладено іпотечний договір, згідно п.п.1 якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення своїх зобов`язань за Договором кредиту №661/Ф03.7/026 від 22.03.2006 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем нерухоме майно: квартиру під АДРЕСА_2 (а.с.7-8, 50-51).

Згідно п.4.5.3 вказаного договору, Іпотекодержатель за свої вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с.8).

До вказаного іпотечного договору, 26.06.2019 року внесено зміни до п.1.4.1 та 1.4.2. Іпотечного договору, що підтверджується копією договору (а.с.9).

Згідно копії довідки Чорноморської міської ради в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10, 52).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 12.06.2019 року за АТ «Альфа Банк» оформлено право власності на квартиру житловою площею 26,8 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11, 53).

Представник АТ «Укрсоцбанк» звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, що підтверджується копією вимоги про добровільне виселення та поштових направлень (а.с.12-14).

Згідно копії рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, протоколу №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа - Банк», припинено Акціонерного товариства «Уксрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа - Банк» (а.с.15-21, 54, 55-60).

Вказані обставини підтверджуються випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с.25-26, 64-65).

В провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебуває цивільна справа №501/3913/19 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа - Банк» про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру, що підтверджується копіями супровідного листа (а.с.95), ухвали від 18.11.2019 року (а.с.96-97).

V. Оцінка Суду.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 Цивільного кодексу України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно», що міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Стаття 109 ЖК Української РСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду від 05.06.2019 року по справі справа № 552/1361/18, провадження № 61-45104св18, та ВС від 06.07.2016р. справа №6-3173цс 15, у постанові ВС від 25 березня 2020 року по справі № 725/3449/19.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , яка зареєстрована в спірній квартирі, є попереднім власником нерухомого майна тобто іпотекодавцем. Зазначена квартира була придбана нею 17.12.2002 року на підставі договору купівлі-продажу, при цьому з боку банку не надано будь-яких доказів придбання такої квартири за рахунок кредиту.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Альфа Банк» було оформлено право власності на квартиру житловою площею 26,8 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 .

Правовою підставою для права власності АТ «Альфа Банк» стало застереження в п.п.4.5.3 Договору іпотеки від 23.03.2006 року.

Отже, квартира була отримана у власність банка в позасудовому порядку та позивач був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані та проживають в житловому приміщенні.

Згідно копії довідки Чорноморської міської ради в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10, 52).

Отже, виходячи із наявних матеріалів справи, позивачем не доведено, що квартира, з якої останній просить зобов`язати відповідачів звільнити приміщення та яка була передана ОСОБА_1 в іпотеку банку, була придбана саме за кредитні кошти, а тому за таких умов, суд не вбачає обґрунтованих підстав для зобов`язання відповідачів звільнити приміщення, а фактично виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

При цьому суд також враховує, що позивач не зазначив в позові постійне житло (адреса та його характеристика), яке пропонується надати відповідачам, як того вимагають приписи ст.109 ЖК України.

Доказів того, що за відповідачами зареєстрована інша нерухомості, а отже і житло, суду не надано.

Сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, щодо пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ не є підставою для виселення членів сім ї власника квартири, у тому числі й колишніх.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду від 06.11.2019 року по справі справа № 362/3042/17.

Також, позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням, зняття відповідачів з реєстраційного обліку та звільнення квартири від своїх особистих речей є похідними, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідачів, які іншого житла не мають, та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідачів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст.133 ЦПК, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (ч.1, 2 ст.141 ЦПК ).

Відмова у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, є одночасною підставою і для відмови у задоволенні вимог про стягнення понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. 41 Конституцією України, ст.15, 16, 319, 321, 391, 509, 526, 593 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 89, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа: служба у справах дітей Одеської міської ради) про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей - відмовити повністю.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлено 13 травня 2020 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко