Провадження № 22-ц/801/883/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 рокуСправа № 127/32045/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - департамент житлового господарства Вінницької міської ради про визнання дій протиправними та виключення житлового приміщення з числа маневрового фонду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Білозором О. Л., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Антонюка В. В. від 10 лютого 2020 року (повний текст рішення складено 13 лютого 2020 року), -

встановив:

27 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, за яким просив:

-визнати незаконними дії виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо передачі заяви ОСОБА_1 від 03 грудня 2018 року про виключення квартири АДРЕСА_1 з маневрового фонду на розгляд департаменту житлового господарства Вінницької міської ради;

-зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради виключити з числа маневрового фонду Вінницької міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 04 квітня 2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області його визнано членом сім`ї квартиронаймача квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та зобов`язано виконавчий комітет Вінницької міської ради, міське комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора № 12» департаменту житлового господарства Вінницької міської ради укласти з ним договір найму цієї квартири.

Такий договір між ОСОБА_1 та міським комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора № 12» був укладений 08 серпня 2014 року.

Розпорядженням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 грудня 1984 року № 530-р 105-квартирний будинок для малосімейних був затверджений як маневровий фонд управління житлового господарства.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 лютого 2001 року № 304 квартира АДРЕСА_1 включена до маневрового фонду м. Вінниці. Фактично цим рішенням 84 % квартир будинку були виключені зі складу маневрового фонду.

ОСОБА_1 постійно проживає в квартирі з 1996 року, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги, несе всі необхідні витрати по утриманню квартири, яка є його єдиним житлом.

Оскільки решта мешканців будинку приватизували виділені їм раніше як тимчасове житло квартири, що належали до маневрового фонду, 03 грудня 2018 року він звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про виключення з маневрового фонду квартири АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду цієї заяви департамент житлового господарства Вінницької міської ради листом від 02 січня 2019 року відмовив у виключенні квартири з маневрового фонду тому, що потреба у її використанні у складі маневрового фонду не відпала.

Вказував, що квартира була надана йому у строкове користування на підставі договору найму, а не з метою тимчасового проживання на час проведення реконструкції інвестором-забудовником житла застарілого житлового фонду, а тому вона не має ознак маневрового житлового фонду, відповідно до статті 1 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду». Виключення житлових приміщень з маневрового фонду здійснюється за рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради, який не мав підстав передавати його заяву від 03 грудня 2018 року на розгляд департаменту житлового господарства Вінницької міської ради. Безпідставне перебування квартири у статусі маневрового фонду унеможливлює реалізацію його права на приватизацію житла.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2020 року позов задоволено частково. Визнано незаконними дії виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо передачі заяви ОСОБА_1 від 03 грудня 2018 року про виключення квартири АДРЕСА_1 з маневрового фонду на розгляд департаменту житлового господарства Вінницької міської ради. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 , яка була надана ОСОБА_1 для проживання - є житловим фондом соціального призначення, в силу чого не може відноситись до маневрового фонду в розумінні вимог чинних актів цивільного законодавства. Виключення житлових приміщень з числа маневрового фонду здійснюється виключно за рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради, а тому його дії щодо передачі заяви ОСОБА_1 на розгляд департаменту житлового господарства Вінницької міської ради є протиправними.

Мотивів щодо відмови у позові в частині позовних вимог про зобов`язання виконавчого комітету Вінницької міської ради виключити квартиру з маневрового фонду рішення суду фактично не містить, окрім зазначення про те, що ці вимоги не підлягають задоволенню, тому що дії виконавчого комітету щодо передачі заяви ОСОБА_3 на розгляд департаменту житлового господарства є протиправними.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Білозор О. Л., вказуючи на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення в частині, якою у позовних вимогах про зобов`язання виконавчого комітету Вінницької міської ради виключити з числа маневрового фонду Вінницької міської ради квартиру АДРЕСА_1 відмовлено скасувати і ухвалити у цій частині нове - про задоволення позову. В решті рішення суду першої інстанції не оскаржується.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що саме по собі визнання незаконними дій відповідача не є ефективним способом захисту прав позивача, тому що не дає можливості реалізувати йому право на приватизацію житла. Виконавчий комітет Вінницької міської ради виключити займану ОСОБА_1 квартиру з маневрового фонду відмовляється, навіть попри наявність судового рішення, яким встановлено незаконність таких його дій.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не подавали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає.

Судом встановлено, що розпорядженням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 грудня 1984 року №530-р 105-тиквартирний будинок для малосімейних АДРЕСА_2 був затверджений як маневровий фонд управління житлового господарства.

ОСОБА_1 постійно проживає в однокімнатній житловій квартирі № 39 цього будинку з 1996 року.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 лютого 2001 року № 304 95 зі 105 квартир в будинку АДРЕСА_2 були виключені зі складу маневрового фонду. Рішення мотивоване тим, що переселені в будинок громадяни здійснювали поточні ремонти, займались благоустроєм, на що витрачені значні кошти, через припинення спорудження житла за державні кошти міськвиконком не має вільного житла для їх переселення. Мотивів щодо не виключення із маневрового фонду решти 10 квартир, в тому числі квартири позивача, рішення не містить.

04 квітня 2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 визнано членом сім`ї квартиронаймача квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та зобов`язано виконавчий комітет Вінницької міської ради, міське комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора № 12» департаменту житлового господарства Вінницької міської ради укласти з ним договір найму цієї квартири.

Такий договір між ОСОБА_1 та міським комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора № 12» був укладений 08 серпня 2014 року. Жодних посилань чи застережень про те, що квартира надається ОСОБА_1 для тимчасового проживання на час проведення реконструкції житла застарілого житлового фонду, цей договір не містить, які не містить строку (терміну), на який він укладений.

03 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про виключення з маневрового фонду квартири АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду цієї заяви Департамент житлового господарства Вінницької міської ради листом від 02 січня 2019 року відмовив у виключенні квартири з маневрового фонду тому, що потреба у її використанні у складі маневрового фонду не відпала.

Стаття 47 Конституції України установлює, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Статтею 4 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає:

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

Відповідно до частини першої статті 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (частина друга статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 6 «Про приватизацію державного житлового фонду» незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними, зокрема:

однокімнатні квартири;

квартири (будинки), одержані у разі знесення або відселення всіх сімей з будинків (частин будинків), які належали їм на праві власності, якщо колишні власники не одержали за ці будинки (частини будинків) грошової компенсації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» маневрений житловий фонд - житловий фонд, сформований інвестором-забудовником за власні кошти та призначений для тимчасового проживання громадян на час проведення реконструкції житла застарілого житлового фонду.

Згідно з пунктом 1.3 «Положення про маневровий фонд Вінницької міської ради», затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 03 листопада 2011 року № 2643 виключення житлових приміщень з числа житлового фонду здійснюється виключно рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради.

Установивши, що квартира не надавалася ОСОБА_1 для тимчасового проживання на час проведення реконструкції житла застарілого житлового фонду, відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру як член сім`ї наймача, виключення житлових приміщень з маневрового фонду належить до виключної компетенції виконавчого комітету Вінницької міської ради, то суд прийшов до правильного по суті висновку про незаконність дій виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо передачі заяви ОСОБА_1 від 03 грудня 2018 року про виключення квартири АДРЕСА_1 з маневрового фонду на розгляд департаменту житлового господарства Вінницької міської ради.

Доводів щодо помилковості рішення суду першої інстанції у цій частині позовних вимог апеляційна скарга не містить.

Разом з тим погодитись із рішенням в частині вимог про зобов`язання виконавчого комітету Вінницької міської ради виключити спірну квартиру з числа маневрового фонду Вінницької міської ради не можна з огляду на таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлює право кожного на ефективний засіб юридичного захисту.

Як свідчить аналіз судової практики Європейського Суду з прав людини, гарантованість ефективного захисту порушеного права не залежить від того, яким чином засоби захисту відображені у національному законодавстві та від визначеності позитивного результату для заявника (Рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства»). Отже ефективний засіб захисту - це засіб, обраний заявником та який він вважає найкращим з огляду на свою мету.

Національне законодавство містить подібну норму, зокрема, частина друга статті 16 ЦК України встановлює, що суд може захистити цивільне право або інтерес не лише способом, визначеним законодавством, але й тим, який встановлений договором або судом.

Основною метою захисту права є його відновлення, усунення перешкод у здійсненні права, а у разі неможливості цього - компенсація завданої правопорушенням шкоди.

Стаття 5 ЦПК України продовжує напрям на забезпечення вільного вибору способу захисту і установлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

Отже, суд зобов`язаний установити яке право особи порушується та з урахуванням вимог закону, та/чи умов договору, а також змісту позовних вимог обрати такий спосіб його захисту, який би найбільше відповідав змісту порушеного права, тобто забезпечував його відновленння.

У справі, що переглядається, предметом спору є право ОСОБА_1 на приватизацію державного житлового фонду (як зазначено у позовній заяві саме неможливість реалізувати таке право через відмову виконавчого комітету Вінницької міської ради відповідно до своїх повноважень виключити квартиру із маневрового фонду унеможливлює реалізацію такого його права).

Сама ж лише констатація судом факту незаконності дій відповідача щодо передачі заяви позивача про виключення квартири із маневрового фонду на розгляд департаменту житлового господарства Вінницької міської ради не забезпечить відновлення права ОСОБА_1 , тому що не гарантує автоматичного прийняття виконавчим комітетом Вінницької міської ради відповідного рішення. Можливості виконання у примусовому порядку рішення суду першої інстанції не передбачає.

Оскільки ОСОБА_1 є квартиронаймачем державного житлового фонду, його квартира не має ознак маневрового фонду відповідно до статті 1 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», натомість підлягає передачі безоплатно у власність на підставі частини першої статті 6 «Про приватизацію державного житлового фонду», що обмежує дискреційні повноваження відповідача із розгляду заяви позивача від 03 грудня 2018 року про виключення квартири з маневрового фонду, то саме зобов`язання виконавчого комітету Вінницької міської ради прийняти таке рішення є ефективним способом захисту права ОСОБА_1 , що «відкриває шлях» для приватизації квартири, тобто відповідає змісту порушеного права і не суперечить закону.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Білозором О. Л. задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2020 року в частині вимог про зобов`язання виконавчого комітету Вінницької міської ради виключити з числа маневрового фонду Вінницької міської ради квартиру АДРЕСА_1 скасувати.

Позов у цій частині задовольнити.

Зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради виключити з числа маневрового фонду Вінницької міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 05 травня 2020 року)

Головуючий О. Ю. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета