Справа № 236/4830/19
29 квітня 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Саржевської І.В.,
за участю секретаря - Олійник С.М.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Петровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Донецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування арешту,
Адвокат ОСОБА_1 ., яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до до Петровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Донецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування арешту нерухомого майна, в якому просить зняти арешт з усього майна (невизначене майно, все нерухоме майно), що належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку та зареєстрований П`ятою донецькою державною нотаріальною конторою 26.10.2007 року за номером обтяження: 5913821, перенесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 09.09.2017 року за № 22248678 на невизначене майно, все майно в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2288, виданого Куйбишевським районним судом м. Донецька про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 4171,60 грн. та судових витрат в розмірі 132,00 грн., виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису про обтяження № 22248678.
На обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилається на те, що в 2007 році в провадженні Відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку перебувало виконавче провадження про солідарне стягнення з позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 4171,60 грн. та судових витрат у сумі 132,00 грн., за виконавчим листом № 2-2288, виданим Куйбишевським районним судом м. Донецька.
Виконавче провадження № 18480500 було закінчене згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Однак арешт на все майно позивача ОСОБА_2 , всупереч вимогам законодавства України на теперішній час незнятий. З огляду на те, що накладення арешту відповідачем на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , порушує права позивача як власника, він змушений звернутися до суду із позовом.
Представник позивача адвокат П`яних О.М. в судове засідання не прибула, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги свого довірителя підтримала в повному обсязі, а також просила суд розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача ОСОБА_2 ..
Представник відповідача Петровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Донецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) для участі в судовому засіданні не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву до суду не надавав.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для участі в судовому засіданні не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки цих осіб суду невідомі.
Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 29.04.2020 року прийнято рішення про здійснення заочного розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Судом також враховані положення ч. 1 ст. 44 ЦПК України, згідно з якими учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Як зазначено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки недотримання розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Достовірними відповідно до ст. 79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Відповідно до ч.1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.
В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 07.03.2017 року Приморським РВ у м. Маріуполі ГУДМС України в Донецькій області, також позивач внесений до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (а.с.82,83).
Адвокат ОСОБА_1 має повноваження на ведення вказаної справи в Краснолиманському міському суді Донецької області, здійснює від імені позивача ОСОБА_2 , якого вона представляє, його процесуальні права та обов`язки, що підтверджується ордером серії ДН № 070335, виданим 28.11.2019 року, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»( а.с. 97,98).
06.06.2007 року рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька в цивільній справі № 2-2288/07 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 4171,60 грн. та судові витрати в розмірі 132,00 грн.(а.с. 89-91). Після набрання законної сили вказаним судовим рішенням (16.06.2007 року), Куйбишевським районним судом м. Донецька було видано виконавчий лист № 2-2288 (а. с. 93).
Зі змісту позовної заяви вбачається, що в вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори з метою придбання нерухомого майна, під час проведення нотаріальних дій йому стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація про накладення арешту на все його нерухоме майно (а.с. 4-9).
Відповідно до інформаційної довідки №160153754 від 19.03.2019 року, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на майно ОСОБА_2 накладено арешт. Вказане обтяження було зареєстроване 26.10.2007 року за № 5913821 реєстратором П`ятої донецької державної нотаріальної контори на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку № АН728146 від 18.10.2007 року (а.с. 84).
П`ята донецька державна нотаріальна контора повідомила позивача ОСОБА_2 , що документи, які зберігались в архіві нотаріальної контори до 01.12.2014 року залишились в м. Донецьку, тобто на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України, а тому доступу до них контора не має (лист № 644/01-16 від 13.09.2017 року) (а.с 86).
Відповідно до змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_2 звертався до «Республіканського нотаріального архіву Міністерства юстиції «ДНР»» про надання інформації та архівної копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
10.06.2019 року «Республіканським нотаріальним архівом Міністерства юстиції «ДНР»» було надіслано позивачу лист №1964/01-18 про надання інформації та архівну копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а. с. 87-88).
Загальновідомою та такою, що не потребує доказування за змістом ст.82 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції (операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації) на території Донецької області та вихід частини території області з-під контролю державної влади України.
Нормами ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено період проведення антитерористичної операції як час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; визначено територію проведення антитерористичної операції як територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Донецьк Донецької області.
30.04.2018 року Президент України підписав Указ "Про затвердження рішення РНБО «Про широкомасштабну антитерористичну операцію на території Донецької та Луганської областей», яким вводиться в дію рішення Ради національної безпеки і оборони. Глава держави також підписав Наказ Верховного Головнокомандувача ЗСУ «Про початок операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей». Згідно з цим наказом з 14:00 30 квітня 2018 року розпочато операцію об`єднаних сил відповідно до плану операції об`єднаних сил.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу.
Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їхні посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків.
Оцінюючи зміст листа «Республіканського нотаріального архіва Міністерства юстиції «ДНР»» №1964/01-18 про надання інформації та архівну копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, суд враховує позицію законодавця стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН, в якій сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян (Консультативний висновок Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії»).
Крім того, Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду ООН, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v, the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92), Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Аналогічна правова позиція була висловлена також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема в постанові від 22.10.2018р., справа №К/9901/2383/17.
Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному судочинству, суд за таких обставин вважає обґрунтованим твердження позивача, що посвідчена архівна копія постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, є суттєвим документом для скасування арешту, оскільки вказана постанова державного виконавця містить інформацію про орган, який видав виконавчий лист, та суму, яка підлягала стягненню за виконавчим документом.
Постановою Куйбишевського районного відділу ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження з метою забезпечення виконання рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька в цивільній справі 2-2288/07.
Однак при дослідженні судом виконавчого листа № 2-2288, виданого Куйбишевським районним судом м. Донецька було встановлено, що він має відмітки про виконання державного виконавця ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції в м. Донецьку. Зокрема, виконавче провадження закінчено, відповідно до п. 10 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто виконавчий лист було направлено за місцезнаходженням майна ОСОБА_2 , а саме до Відділу ДВС Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с.93).
04.07.2013 року державного виконавця відділу ДВС Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку складено Постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 94).
Згідно із п.4. п. 5 ч. ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна(коштів) боржника або його частини є: 1)отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2)надходження нарахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених зборжника (у тому числі від реалізації майна боржника),необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3)отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4)наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності -суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного участині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6)отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7)погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8)отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Згідно із ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позови про зняття арешту з нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність).
Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За ч.2 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до ст. 386 ЦК України- держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2288, виданого Куйбишевським районним судом м. Донецька щодо ОСОБА_2 закінчено відповідною постановою державного виконавця від 04.07.2013 року, тому будь-які юридичні підстави для збереження арешту майна відсутні.
Таким чином, суд приходить до висновку, що обтяження у виді арешту майна, яке належить позивачу ОСОБА_2 на праві власності, створює перешкоди в здійсненні права володіти користуватися та розпорядження майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом звільнення майна з-під арешту.
Також, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження запису про арешт нерухомого майна, оскільки пунктом 7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012, передбачене що у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки вони є обґрунтованими та доведеними.
Керуючись ст. 4, 5, 81, 89, 258-259, 263-265, 280-285 ЦПК України, ст. 16, 321, 391 ЦК України, ст. 59, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Конституції України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Петровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Донецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування арешту - задовольнити.
Зняти арешт з усього майна (невизначене майно, все нерухоме майно), накладений постановою Відділу державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку № АН728146 від 18.10.2007 року, зареєстрований П`ятою донецькою державною нотаріальною конторою 26.10.2007 року за номером обтяження:5913821, перенесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 09.09.2017 року за №22248678 на невизначене майно, все майно власником якого є ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Вказане рішення є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон відчужень обєктів нерухомого майна відомостей про обтяження нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону від 03.10.2017 року № 2147-VIII), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення повинно бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Текст судового рішення складено 29.04.2020.

Суддя -