Справа № 266/625/20
Провадженя№ 2/266/451/20

13 липня 2020 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря судових засідань Воропаєвої О.Є., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності. В обґрунтуванням своїх позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік та батько відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , що постійно проживав у належному йому на праві часткової власності квартирі АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина за законом на 1/5 частину вищевказаної приватизованої квартири, на Ѕ частини майна у гаражі, розташованого на автостоянці «Автолюбитель-25» по вул.. Червонофлотській в м. Маріуполі та на Ѕ частини автомобіля «Москвич 412», 1971 року випуску. Позивач та Відповідач є спадкоємцями першої черги. О 1996 році між ними було досягнуто згоди про розподіл спадкового майна. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 31.01.1997 року ОСОБА_3 присуджено грошову компенсацію в рахунок вартості частки спадкового майнам 1/10 частини вищевказаної приватизованої квартири, ј майна у гаражі та ј частини автомобілю. У резолютивній частині вказаного рішення за ОСОБА_3 визнано право власності на частку у вищевказаному спадковому майні на 1/10 вищевказаної квартири, ј гаражу та ј автомобіля за яку їй присуджено компенсацію. Позивачем ОСОБА_1 сплачено грошву компенсацію на користь Відповідача. Позивач протягом більш ніж 20 років постійно проживала у вищевказаній квартирі не здійснюючи реєстрацію на відповідну частку у спадковому майні, адже добросовісно вважала, що має її на праві власності, а Відповідач в свою чергу протягом цього ж часу не зверталася до відповідних органів стосовно реєстрації права власності на належну їй за законом частку у спадковому майні оскільки отримала за неї грошову компенсацію. Під час консультації у державного реєстратора Позивачу було роз`яснено, що право власності на 1/10 частину спірної квартири вона не може зареєструвати оскільки рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 31.01.1997 року визначено частку у спадковому майні ОСОБА_3 , а з ОСОБА_1 стягнуто грошову компенсацію за частку, що не може бути виділена в натурі, проте не зазначено, що після сплати належної компенсації у ОСОБА_1 виникає право власності на спадкове майно, а отже відсутня право підстава для реєстрації за нею права власності. У зв`язку з чим посилаючись на положення ст. 344 та 392 ЦК України просила визнати за не. право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 .
Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Справа розглядається в порядку загального позовного провадження.
Ухвалу суду від 03.03.2020 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 39).
У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася без поважних причин, хоча про час, місце та дату розгляду справи було повідомлено належним чином замовною кореспонденцією та оголошенням на сайті Судової влади України про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала у зв`язку із чим суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав зазначених у позові, наполягали на їх задоволенні. Представник позивача додатково вказав, що фактично при ухваленні рішення о 1997 році суд присуджуючи грошову компенсацію ОСОБА_3 зокрема за 1/10 спірної квартири не вирішив питання, що відбудеться з цією часткою після виконання рішення суді і чи перейде уц власність вона ОСОБА_1 . В послідуючому ОСОБА_1 виконала рішення суду та сплатила ОСОБА_3 компенсацію належній їй 1/10 часки спірної квартири і набула фактично право власності на цю частку, але зареєструвати її не має можливості, тому іншим чином реалізувати свої права ніж за рішенням суду не може.
Свідок ОСОБА_6 в судому засіданні пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 їй не відома. ОСОБА_1 почала мешкати у квартирі АДРЕСА_1 до 1985 року, спочатку зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , а після його смерті разом із своїми дітьми, сином та донькою. Вона до цього часу мешкає в цій квартирі та сплачує рахунки.
Свідок ОСОБА_7 надала свідчення аналогічні свідку ОСОБА_6 .
Суд, вислухавши позивача, представника позивача, свідків, розглянувши матеріали справи, та дослідивши матеріали цивільної справи №2-406/97, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке.
Судом встановлено, що 31 січня 1997 року рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя №2-406/97 було визнано за ОСОБА_3 право індивідуальної власності на спадщину за законом, а саме на ј частку майна в гаражі на автостоянці «Автолюбитель -25» по вул.. Червонофлотській в м. Маріуполі, на ј частку автомобіля «Москвич 412» 1971року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за спадкове майно у сумі 1 473 гривні 75копійок, та за проведення експертизи 125гривень, а всього на одну тисячу п`ятсот дев`яносто вісім гривень 75копійок та на користь держави держмито у сумі 73гривні 70копійок. Рішення було отримано сторонами, не оскаржувалось, набрало законної сили. ( а.с.16).
Представник Позивача в судовому засіданні вказав, що фактично в рішенні суду було допущено описку оскільки суд визначивши грошову компенсацію за частку у спадковому майні не вказав особу, а саме позивача якій повинно було б перейти право власності на 1/10 частку спірної квартири.
Судом встановлено, що питання роз`яснення вищевказаного рішення суду та виправлення в ньому описок були розглянуті судом та згідно ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя від 10.08.2018 року, яка постановою Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2018 р. залишена без змін будь-які описки в рішенні суду відсутні, а згідно ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя від 18.07.2019 р. відмовлено у роз`ясненні рішення суду оскільки воно є таким, що виконано сторонами.
Згідно ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Таким чином, спір між сторонами щодо спадкового майна у виді 1/10 частки спірної квартири було вирішено, відповідно закріплено право власності за відповідачем ОСОБА_3 .
Іншими співвласниками квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2005 року №3-1428 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.11.2017 р. №3-168 (а.с. 24-27), а також ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 28-29).
Позивач, як на підставу свої позовних вимог посилається на те, що їй повинно перейти право власності на 1/10 частку спірної квартири за набувальною давністю оскільки вона більш ніж 20 років постійно проживала у квартирі, адже є добросовісним набувачем.
У спірній квартирі позивач зареєстрованою не значиться, однак як вказали свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мешкає в ній більш ніж 20 років.
Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Таким чином, виходячи із змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є таке: майно може бути об`єктом набувальної давності; законність володіння, добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність строк володіння нерухомим майном 10 років; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.
Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає власника цього майна.
Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018.
Окрім того, у постанові Верховного Суду України, від 20 травня 2015 року, у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344ЦК України До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц.
Судом встановлено, що позивач мешкала у спірній приватизованій квартирі разом із своєю сім`єю чоловіком ОСОБА_5 та дітьми, користувалась житловим приміщенням і продовжила ним користуватися після смерті свого чоловіка та після розподілу спадкового майна між нею та відповідачем ОСОБА_3 о 1997 році, зокрема і 1/10 часткою квартири належній ОСОБА_3 .
Отже, доводи, викладені в позовній заяві та надані в судовому засіданні позивачем по справі про наявність підстав для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю суперечать положенням ст. 344 ЦК України, оскільки позивачу було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну частку квартири.
Не підлягають також задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , заявлені на підставі ст. 392 ЦК України.
Так, згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
З вищедосліджених судом доказів встановлено, що власником 1/10 частки спірної квартири є ОСОБА_3 .
Таким чином враховуючи, що позивач не є власником частки спірної квартири, що в свою чергу виключає застосування правового механізму захисту її права власності на спірну частку квартири за ст. 392 ЦК України шляхом визнання права власності.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 344, 392 ЦК України, ст.ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України, суд,
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивачем на рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького Апеляційного суду в м. Маріуполі через Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищезазначених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рвшення виготовлено 23.07.2020 р.
Суддя: Шишилін О. Г.