Справа № 503/983/20
Провадження № 2/503/502/20
04 грудня 2020 року м. Кодима
Кодимський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Калашнікової Т.О.,
при секретарі Поліковській О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаний житловий будинок належить йому на праві приватної власності. В зазначеному об`єкті нерухомого майна зареєстрована та проживає матір позивача - ОСОБА_5 , а також з 2008 року зареєстровані: ОСОБА_2 , який не є членом його сім`ї в розумінні ст.64 ЖК України, та не проживав у вказаному житлі жодного дня, а також колишня дружина його рідного брата ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , шлюб з якою був розірваний рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 15.05.2013 року. В 2011 році відповідач ОСОБА_3 виїхала з даного житлового будинку, а дитина, яка народилась у неї від іншого шлюбу в 2014 році, була автоматично зареєстрована за вказаною адресою разом з матір`ю, та ніколи у цьому житлі не проживала. На даний час, місце проживання відповідачів йому невідоме, перешкод у доступі до житла він не чинив та іншого порядку користування житловим приміщенням між ними встановлено не було. За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітня дочка відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , не проживають в житловому будинку АДРЕСА_1 більше 1 року; відповідач ОСОБА_2 та малолітня дитина взагалі не є членами його сім`ї, позивач просить на підставі ст.72 ЖК України та ст.405 ЦК України визнати їх такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим будинком.
В судове засідання позивач не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду цивільної справи.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Виклик відповідачів було здійснено відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Представник Служби у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації у судове засідання також не з`явився, просить суд проводити розгляд цивільної справи у його відсутність.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідачів.
Вислухавши свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.09.2019 року, виданого державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Налдіною М.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 966 (а.с.12), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №180106183 від 06.09.2019 року (а.с.10), копією технічного паспорту від 03.06.2020 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 (а.с.16-19).
Як вбачається з відомостей, вказаних у витязі з погосподарської книги №1 за 2011-2015 роки, виданої Лисогірською сільською радою (а.с.22-25), а також копії акту обстеження від 15.06.2020 року (а.с.20), у житловому будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована та проживає ОСОБА_5 . Крім того, за вищевказаною адресою зареєстровані та не проживають невістка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 2011 року) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 2008 року).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Лисогірської сільської ради №400 від 15.06.2020 року (а.с.21) ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за вищевказаною адресою, однак за місцем реєстрації не проживають.
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 15.05.2013 року, що набрало законної сили відповідно до відмітки суду 25.05.2013 року (а.с.26), шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 був розірваний, а їх спільних малолітніх дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , залишено проживати з матір`ю. Після розірвання шлюбу відновлено дошлюбне прізвище матері - « ОСОБА_11 ». Ця обставина в розумінні ч.4 ст.82 ЦК України не підлягає доказуванню та ретельний аналіз цього письмового доказу вказує на те, що ОСОБА_3 є колишньою невісткою власника домоволодіння - ОСОБА_1 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що вона є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_3 була дружиною їх спільного рідного брата ОСОБА_6 . Приблизно з 2012 року, після розірвання шлюбу із ОСОБА_6 , остання вже не проживала у житловому будинку, що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та розташований по АДРЕСА_1 . Дитина народилась в 2014 році вже від іншого чоловіка та ніколи не проживала за вищевказаною адресою. В цьому житловому будинку зареєстрована та постійно проживає її (свідка) матір ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_2 приблизно з 2015 року не проживає в цьому житлі. Будь-які речі відповідачів у домоволодінні відсутні. Жодних перешкод для їх проживання власник будинку не чинив.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що є сусідом позивача. Йому відомо, що відповідач ОСОБА_2 приблизно 4-5 років тому виїхав з житлового будинку по АДРЕСА_1 та до цього часу за вищевказаною адресою не з`являвся. Відповідач ОСОБА_3 була дружиною брата позивача ОСОБА_12 . Приблизно 7-8 років тому вона виїхала до іншого місця проживання. Жодних перешкод для проживання відповідачів у вказаному житловому будинку ніхто не чинив.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного Кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно абзацу 2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Так, зі встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються як ст.405 ЦК України в частині підстав визнання втратившею право користування житлом відповідача ОСОБА_3 , так і ст.ст.71,72 ЖК України відносно відповідача ОСОБА_2 та малолітньої дитини ОСОБА_4 , які в розумінні ст.64 ЖК України, не є членами сім`ї власника житлового будинку.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом 6 місяців з часу вибуття.

Згідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Водночас, право члена сім`ї власника жилого будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) згідно зі ст.156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сім`ї останнього і перейшла проживати в інше місце.

Стаття 29 ЦК України дає визначення поняттю «місце проживання» та встановлює особливості визначення місця проживання дітей залежно від їх віку, градіюючи осіб до 10 років, від 10 до 14 років та від 14 років (неповнолітніх). Так за ч. 1 цієї статті місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , вже 5 років, а відповідач ОСОБА_3 з її малолітньою дитиною ОСОБА_4 за вказаною адресою не проживають більше 9 років, а саме з 2011 року, без поважних причин. Вони не сплачують будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не ведуть з позивачем спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, тобто підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним житловим будинком немає.

Крім того, надаючи оцінку викладеним у позовній заяві обставинам щодо визнання втратившею право користування житлом малолітньої дочки ОСОБА_3 , судом встановлено, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є членом сім`ї позивача та ніколи не проживала за вищевказаною адресою. Ретельний аналіз цих обставин вказує на те, що матір дитини має можливість реєстрації дитини в іншому житловому приміщенні, де вона проживає на даний час.

До того ж, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності відповідачів у вказаному житловому будинку.

Відтак, враховуючи, що власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на ці обставини в сукупності, суд вважає, що відповідачів належить визнати такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим по АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте Кодимським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Суддя

Кодимського районного суду Т.О.Калашнікова