Справа № 352/1441/19
Провадження № 22-ц/4808/286/20
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене суддею Хоминець М.М. 8 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 51752,27 грн.

Заявлений позов обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного між сторонами Договору позики №48458 в електронній формі від 20.06.2016 року відповідач отримав кошти у розмірі 1201,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язався повернути позику і сплатити проценти за користування нею.

Пунктом 1.3 Договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів.

Позивачем у порядку, встановленому п. 1.4 Договору позики, на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 1201,00 грн., що підтверджується повідомленням від 27.06.2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів згідно договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань станом на 17.07.2019 року утворилась заборгованість у сумі 51752,27 грн., що складається з 1201,00 грн. основного боргу, 25632,92 грн. - заборгованості за відсотками, 24918,35 грн. - заборгованості за простроченими відсотками.

Просило позов задовольнити та стягнути з відповідача вказану суму заборгованості.

Рішенням Тисменицького районного суду від 08.11.2019 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «ВЕЛЛФІН» подало апеляційну скаргу, вважає його незаконним та необґрунтованим.

На думку апелянта, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивач виконав умови Договору позики в повному обсязі, перерахувавши на картковий рахунок відповідача кошти в сумі 1201,00 грн., доказів протилежного відповідачем до суду першої інстанції не надано.

Відповідач же за своєю волею обрав позикодавця і в якості позичальника уклав Договір позики №48458 від 20.06.2016 року у формі електронного документу відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а не електронного цифрового підпису, як зазначено у оскаржуваному судовому рішенні.

Заявка ОСОБА_1 для отримання позики містить всі його ідентифікуючі дані та фото.

Не взяті судом першої інстанції і «Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», затверджені наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» №2-1 від 27.10.2015 року, якими на час виникнення правовідносин регламентувався порядок отримання та надання позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», і в п 4.9 яких закріплене надання позики шляхом використання одноразового ідентифікатора, який має декілька встановлених ознак, а саме: наявність алфавітно-цифрової послідовності, оферту і ін. Пунктом 7.1. Договору встановлено, що його невід`ємною частиною є «Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН».

З огляду на наведене вважає, що суд не дослідив та не взяв до уваги порядок укладення договору позики з використанням одноразового ідентифікатора, який регламентується ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», а посилання суду на норми ЗУ «Про електронний цифровий підпис» є помилковим.

Вважає, що позивач довів наявність між ним та відповідачем договірних правовідносин, факт порушення відповідачем зобов`язань за Договором позики та наявність заборгованості, що підтверджується Довідкою про заборгованість від 17.07.2019 року, яка міститься в матеріалах справи.

Просить скасувати рішення Тисменицького районного суду від 8 листопада 2019 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що доводами апелянта не доведено факту укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів, оскільки надана суду копія договору не підтверджує факт підписання договору позики за допомогою одноразового ідентифікатора, а лист ТОВ «Вей Фор Пей» №4114-ВП від 27.06.2019 року не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує видачу кредитних коштів. Що стосується поданої до суду апеляційної інстанції Банківської виписки № 36 за 20.06.2016 року, то вказує, що вона не подавалась до суду першої інстанції разом із позовною заявою, а при її подачі до суду апеляційної інстанції відсутнє повідомлення про наявність будь-яких об`єктивних причин неможливості її подачі до суду першої інстанції. Крім того, дана виписка видана позивачем, а не обслуговуючим банком чи іншою відповідною організацією, та не містить обов`язкових реквізитів, а належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку за допомогою електронних платіжних засобів може бути платіжний документ, передбачений розділом VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене Постановою НБУ №705 від 05.11.2014 року. Також зазначає, що період нарахування заборгованості становить 1122 дні, а не 1092 дні як зазначив позивач у Довідці і що не відповідає ст. 257 ЦК України. Більше того, Довідка не містить інформації про суми щоденного нарахування процентів, суми погашення, кількість днів прострочення кожного платежу, застосовану процентну ставку, формулу нарахування процентів та прострочених процентів, що унеможливлює перевірку достовірності заявлених позивачем сум. Як на додаткову підставу для відмови у позові в частині нарахованих процентів за період, що перевищує 1095 днів, посилається також на наявний в матеріалах справи відзив відповідача від 07.11.2019 року, в якому заявлено в порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України про застосування строку позовної давності. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Тисменицького районного суду від 8 листопада 2019 року залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду призначене в режимі відеоконференції представник апелянта не з`явився. В заяві від 27.04.2020 року просив розгляд справи здійснювати у його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ВЕЛЛФІН» є юридичною особою, діє на підставі Статуту, та зареєстроване як фінансова установа відповідно до розпорядження №2606 від 27 жовтня 2015 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Основним видом діяльності ТОВ «ВЕЛЛФІН» є кредитування (а.с. 8-10, 12).

Порядок отримання та надання позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» регламентовано Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», затвердженими наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» №2-1 від 27 жовтня 2015 року, розміщеними на офіційному веб-сайті https://creditup.com.ua (надалі - Правила) (а.с. 13-25).

Відповідно до п. 1.6 Правил вони є невід`ємною частиною договору позики.

Згідно п.п. 4.1, 4.2 Правил заявник, що має намір отримати позику проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.

У п. 4.8 Правил встановлено, що підтвердженням згоди заявника на отримання позики є направлена на розгляд товариством заявка про надання позики з одночасною перевіркою банківської платіжної картки.

Пунктами 4.9, 4.10 Правил передбачається, що дійсність банківської платіжної картки перевіряється за допомогою резервування довільної, заздалегідь невідомої заявнику суми від 1 до 99 копійок та з послідуючим зазначенням у відповідному полі особистого кабінету заявником точної суми, що була зарезервована. Точну зарезервовану суму заявник може дізнатися шляхом звернення у банк, який емітував платіжну картку. Заявнику пропонується звернутись у банк використавши засоби CMC-повідомлень, засоби телефонного зв`язку, тощо. Відповідність зазначеної суми підтверджує належність рахунку для перерахування позики заявнику та підтверджує згоду Заявника на отримання позики.

Згідно п. 6.4 Правил у разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті.

Пунктами 6.10-6.12 Правил передбачено, що товариство надає позику в порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики, на рахунок банківської платіжної картки зазначеної в заявці. Перерахування грошових коштів здійснюється в строк не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами. Датою укладання договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.

Звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, ТОВ «ВЕЛЛФІН» обґрунтовувало свої вимоги тим, що відповідач приєднався до Правил надання грошових коштів у вигляді позики, що розміщені на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН», оформив Заявку та отримав від ТОВ «ВЕЛЛФІН» грошові кошти у вигляді позики на належну відповідачу банківську платіжну картку, які не повернув у строк та в порядку, що встановлені Договором.

На підтвердження укладення договору позики позивач надав копію Договору №48458 від 20 червня 2016 року, який оформлений сторонами в електронній формі, роздруківку Заявки з офіційного веб-сайту товариства https://creditup.com.ua., лист №4114-ВП від 27 червня 2019 року про перерахування грошових коштів на банківську платіжну картку ОСОБА_1 (а.с. 33-41, 26-32, 43).

Відповідно до Довідки щодо заборгованості за Договором №48458 від 20.06.2016 року станом на 17.07.2019 року у відповідача наявна заборгованість у сумі 51752,27 грн., з яких 1201,00 грн. - сума позики, 25632,92 грн. - заборгованість за відсотками, 24918,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 42).

До апеляційної скарги ТОВ «ВЕЛЛФІН» також долучило банківську виписку № 36 за 20.06.2016 року (а.с. 121).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики з відповідачем ОСОБА_1 та факту переказу коштів останньому.

Однак, апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України регламентовано, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Частина 4 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Частиною 6 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Частина 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Пункт 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно встановлених судом фактичних обставин справи, Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні статей 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

20 червня 2016 року ОСОБА_1 оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки на офіційному веб-сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» (у заявці відповідач зазначив: ПІБ, розмір позики - 1201,00 грн., строк позики - 30 днів, паспортні дані, номер банківської картки, номер телефону, електронну адресу, адресу реєстрації, дохід та місце роботи та фото заявника як особи, яка особисто виконала електронну заявку) (а.с. 25-32).

Згідно з п. 1.2 Договору позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця https://creditup.com.ua, за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором.

Строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 20 липня 2016 року (п. 1.3 Договору позики).

Згідно графіку розрахунків до Договору позики №48458 від 20 червня 2016 року сукупна вартість позики складає 1892,75 грн.: сума по договору - 1201,00 грн., проценти за користування кредитом - 691,75 грн. (а.с. 40).

Встановлені судом обставини справи і наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що відповідач у встановленому п.п. 4.1, 4.2 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» порядку, оформив на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявку для отримання позики у розмірі 1201,00 грн. шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просив перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайту товариства https://creditup.com.ua.

Факт реєстрації заявки позичальника на отримання позики на сайті кредитодавця, проведення перевірки дійсності банківської платіжної картки позичальника та ухвалення кредитодавцем рішення про надання позики у заявленому розмірі підтверджується наявними у справі доказами.

На підтвердження здійснення переказу коштів відповідачу позивач надав до суду копію листа №4114-ВП від 27.06.2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» про те, що відповідно до договору №ВП-180516-3 від 18 травня 2016 року, укладеного між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», за дорученням ТОВ «ВЕЛЛФІН» на виконання заявки відповідача було здійснено переказ коштів 20 червня 2016 року на суму 1201,00 грн., власник картки - ОСОБА_1 , маска картки НОМЕР_2 , номер транзакції в системі WayForPay - а_41578_48458 (а.с. 43).

Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Пунктом 1.5 Договору передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином: розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього Договору; 3,8 проценти від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань. Сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1 Договору.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1201,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 20 червня 2016 року по 20 липня 2016 року в сумі 691,75 грн.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Таким чином, вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1201,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування з в сумі 691,75 грн. є доведеною та підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 264, 265 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «ВЕЛЛФІН» у повному обсязі.

Отже, обставини на які посилається відповідач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення знайшли своє часткове підтвердження.

Разом з тим, як вбачається з Довідки щодо заборгованості за Договором №48458 від 20.06.2016 року, станом на 17.07.2019 року у відповідача наявна заборгованість у сумі 51752,27 грн., з яких 1201,00 грн. - сума позики, 25632,92 грн. - заборгованість за відсотками, 24918,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 42).

Перевіривши вимогу позивача в частині стягнення відсотків та прострочених відсотків за користування позикою поза межами строку кредитування в сумі 49859,52 грн. колегія суддів виходить з наступного.

За положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18.

Так, за умовами укладеного сторонами Договору позики №48458 від 20 червня 2016 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» як фінансова установа надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 20 липня 2016 року.

Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до статті 1048 ЦК України має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 20 липня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Таким чином, відповідно до ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «ВЕЛЛФІН» про стягнення боргу за Договором: 1201,00 грн. заборгованості за позикою та 691,75 грн. процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 20 червня 2016 року по 20 липня 2016 року; в іншій частині вимог позивача слід відмовити.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог 175 грн. 63 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та за розгляд справи апеляційним судом.

Частиною шостою ст.19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 8 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (, адреса: вул. Героїв Севастополя, 48, м. Київ, 03061) 1892 (одну тисячу вісімсот дев`яносто дві) грн. 75 коп. заборгованості за договором позики, які складаються з 1201,00 грн. заборгованості за позикою та 691,75 грн. заборгованості по процентах за користування позикою за період з 20 червня 2016 року по 20 липня 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (, адреса: вул. Героїв Севастополя, 48, м. Київ, 03061) 175 (сто сімдесят п`ять) грн. 63 коп. витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 травня 2020 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко