РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2020 року м. Мукачево Справа №303/6431/19

2/303/167/20

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про поділ майна подружжя, визнання права власності та виділ майна в натурі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про:

- визнання за ним права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , що належить до спільної сумісної власності сторін;

- визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частки ОСОБА_3 , виділення в натурі ОСОБА_3 ;

визнання за ним права власності на автомобіль Volkswagen, модель 70, 2001 року випуску, шасі: НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 (далі - Автомобіль);

- визнання за ОСОБА_2 права власнсоті на автомобіль Volkswagen CADDY, 2009 року випуску, шасі: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 (далі Автомобіль - 1).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, оскільки придбане під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Відповідач у поданому суду відзиві позовні вимоги просить задоволити частково. При цьому не заперечує, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки таке придбане під час шлюбу. Транспортні засоби просить залишити позивачу з компенсацією їй вартості Ѕ частки кожного з транспортних засобів; не заперечує проти визнання за позивачем та нею права власності на Ѕ частку Квартири. Проти задоволення позовних вимог щодо виділу часток Квартири в натурі заперечує, оскільки такий є технічно неможливий.

У поданому відгуку на відзив представник позивача зазначає, що відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в частині поділу автомобілів між сторонами.

На підставі ухвали суду від 30 вересня 2019 року накладено арешт на ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року призначено будівельно-технічну та товарознавчу (автотоварознавчу) експертизу.

30 січня 2020 року по справі призначено товарознавчу (автотоварознавчу) експертизу.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять задоволити.

Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явилися, представник відповідача надіслала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, з урахуванням заперечень щодо позову, які наведені у відзиві.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

2. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому три позовні вимоги, а саме: визнання за сторонами права власності на Ѕ частку Квартири, виділ по Ѕ частці Квартири в натурі та визнання за сторонами права власності на автомобілі.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

3. Так, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.03.2006 року. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7-9).

Фактичні дані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.09.2019 №181938646 (а.с. 10-11) свідчать про те, що право власності на Квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2014 зареєстроване за ОСОБА_2 .

Також, згідно з даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб марки Volkswagen CADDY, 2009 року випуску, шасі: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 (а.с. 22), а за даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с. 23) за ОСОБА_1 на праві власності зареєстрований транспортний засіб марки Volkswagen, модель 70, 2001 року випуску, шасі: НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

По відношенню до вказаних обставин, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин першої та третьої статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України).

Правова конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Автомобіль-1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і можливим є визначення часток.

За таких обставин справи, суд приходить до висновку щодо визнання Квартири спільною сумісною власністю подружжя із визначенням часток.

Також, з урахуванням наведених законодавчих приписів автомобіль марки Volkswagen CADDY, 2009 року випуску, шасі: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 та автомобіль марки Volkswagen, модель 70, 2001 року випуску, шасі: НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 набуті сторонами за час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України) або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 Цивільного кодексу України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Відповідно до висновку про експертну оцінку автомобіля марки Volkswagen CADDY, номерний знак НОМЕР_4 від 12 березня 2020 року №13/2020 ринкова вартість вказаного транспортного засобу згідно бюлетеня автотоварознавця становить 145280,00 гривень.

Згідно з даними висновку про експертну оцінку автомобіля марки Volkswagen Transporter T-4, номерний знак НОМЕР_2 від 17 березня 2020 року №14/2020 ринкова вартість вказаного транспортного засобу згідно бюлетеня автотоварознавця становить 118290,00 гривень.

У матеріалах справи відсутні інші докази щодо вартості спірних автомобіля, тому суд бере до уваги оцінку спірного майна відповідно до вказаних висновків.

Виходячи з фактичних обставин справи та аналізу вищезазначених законодавчих норм, з врахуванням закріплених в пункті статті 3 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про визнання за позивачем права власності на автомобіль марки Volkswagen, модель 70, 2001 року випуску, шасі: НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , а за відповідачем права власності на автомобіль марки Volkswagen CADDY, 2009 року випуску, шасі: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 .

Щодо позовної вимоги про виділ сторонам в натурі по Ѕ частки Квартири суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 370 Цивільного кодексу України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

При цьому, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

У спорах про поділ об`єкта нерухомості в натурі учасникам спільної власності може бути виділено відокремлену частину такого, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна від 18.06.2007 N 55.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 дійшов висновку про те, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1443цс16.

Таким чином, поділ майна яке знаходить у спільної власності відповідно до вимог законодавства можливо лише при за умови технічної можливості такого розподілу.

Разом з тим, згідно з даними висновку будівельно-технічної експертизи від 12.01.2020 №01-01/20 розподіл в натурі Квартири на дві частини є неможливим.

Враховуючи викладене, вимога щодо виділу сторонам по Ѕ частці Квартири в натурі задоволенню не підлягає.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

2.1. Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Volkswagen, модель 70, 2001 року випуску, шасі: НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

3.1. Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Volkswagen, модель CADDY, 2009 року випуску, шасі: НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 .

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 4107 (чотири тисячі сто сім) гривень 95 копійок у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 6000,00 (шість тисяч) гривень витрат за проведення експертних досліджень.

6. Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 вересня 2019 року продовжують діяти протягом дев`яносто днів з дня набранням рішенням суду законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

9. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП- НОМЕР_7 .

Представник позивача: ОСОБА_5 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП- НОМЕР_8 .

Представник відповідача: ОСОБА_6 , АДРЕСА_4 .

Суддя В.В. Кость