Справа № 758/7154/19
Провадження № 2/761/3231/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Цигановій Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених коштів,

в с т а н о в и в :

В травні 2019р. позивач Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернувся до Подільського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив суд:

- стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані останнім грошові кошти у розмірі 288091,72 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у нього на пенсійному обліку перебуває відповідач та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді Конституційного Суду.

29 січня 2018р. відповідачу було проведено перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання з 01 січня 2018р., при цьому позивачем для розрахунку розміру цього утримання було застосовано відсоток - 90 %, що призвело до завищення відповідного розміру грошового утримання.

Оскільки в позасудовому порядку, відповідач відмовляється здійснити відшкодування переплаченої суми щомісячного довічного грошового утримання, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 07 червня 2019р. зазначену цивільну справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2019р. визначено головуючого суддю Волошина В.О.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019р. відкрито провадження по справі і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

31 січня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечила в повному обсязі, зазначивши, що відсутні правові підстави для задоволення позову, на підставі положень ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відповідач діяв добросовісно, подані ним дані були достовірні, як і відсутні зловживання зі сторони відповідача при поданні відповідних документів для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання.

12 лютого 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому сторона позивача зазначала, що спірні правовідносини регулюються положеннями ст. ст. 1212, 1213, 1215 ЦК України, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

20 лютого 2020р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначав, що правова позиція позивача на задоволення вимог на підставі ст. 1215 ЦК України є помилковою.

До судового засідання від представників сторін, надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, а сторона відповідача просила суд залишити без задоволення.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідач ОСОБА_1 указом Президента України від 27 вересня 1996р. № 899/96 був призначений суддею Конституційного Суду України.

Указом Президента України від 19 жовтня 2005р. № 1449/2005 відповідач був звільнений з посади судді Конституційного Суду України.

Судом встановлено, що відповідач перебуває на відповідному обліку у позивача та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді Конституційного Суду України.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, і цього не заперечувала сторона відповідача, що 29 січня 2018р. позивачем було проведено відповідачу перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання з 01 січня 2018р., при цьому позивачем для розрахунку розміру цього утримання було застосовано відсоток - 90 %, що призвело до завищення відповідного розміру грошового утримання, оскільки відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про Конституційний Суд України» розмір щомісячного довічного грошового утримання складає 50 % винагороди судді Конституційного Суду України.

Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку (ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Пунктом 1) ч. 1 ст. 1215 цього Кодексу передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Так, у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум (постанова ВП Верховного Суду від 16 січня 2019р. по справі № 753/15556/15-ц).

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом, викладені в постановах по справам № 753/15556/15-ц від 16 січня 2019р., № 473/2859/17 від 03 травня 2018р., суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки в судовому засіданні, стороною позивача не було доведено недобросовісність дій відповідача чи зловживання останнім, а також наявності рахункової помилки, при цьому судом враховано положення ч. 1 ст. 1215 ЦК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 258-261, 263-265, 268, 274, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 1212, 1215 ЦК України; ст. ст. 1, 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд, -

в и р і ш и в:

Позов Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення надміру виплачених коштів - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 20 березня 2020р.

Суддя: