18 травня 2020 року м. Волноваха
Волноваський районний суд Донецької області в складі:
головуючої судді Чальцевої Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Сєрих І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №221/242/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили права на житло,
14.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Волноваського районного суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право на житло. В обґрунтування свої доводів посилався на те, що 27.11.2019 року придбав за договором купівлі-продажу у ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Під час оформлення угоди, позивачу стало відомо, що знайомі продавця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прописані у будинку, який він купує. Данні особи обіцяли йому, що у продовж десяти днів з моменту підписання договору купівлі-продажу випишуться з будинку.
Позивач також зазначає, що з моменту придбання будинку він не може провести свою реєстрацію, так як житлова площа будинку становить 14,4 кв.м., а загальна площа 31,5 кв.м., що не дозволяє йому прописатися із-за прописки там відповідачів. Добровільно виписатися з будинку відповідачі не бажають, кожний раз придумують різні причини. Тому він звернувся до суду з даним позовом і просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на житлом.
В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягає, не заперечує проти прийняття заочного рішення по справі.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату та місце розгляду справи, заяву про причину неявки суду не надали, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи,що відповідає положенням ст.ст. 280-281ЦПК України. Відзив відповідача на позовну заяву до суду не надходив.
Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого 25.11.2019 року приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Донецької області Степаніщенко Е.А., позивачу належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).
Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 190079824 сформованого 25.11.2019 року приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Донецької області Степаніщенко Е.А., позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Із наявної у матеріалах справи копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Новокаховським МС УДМС України в Херсонській області 19.08.2016 року на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 3).
Згідно довідки про склад сім`ї №2282 від 11.12.2019 року виданої Військово-цивільною адміністрацією м. Волноваха Волноваського району Донецької області Бурлаченку Максиму Руслановичу вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 прописані: ОСОБА_2 , 1949 року народження, та ОСОБА_3 , 1993 року народження (а.с. 6).
Із наявної у матеріалах справи копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 08.02.2000 року на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Згідно копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Волноваським РВ ГУМВС України в Донецькій області 28.06.2009 року на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Із наявного у матеріалах справи копії паспорту громадянина Російської Федерації № НОМЕР_4 НОМЕР_5 НОМЕР_6 виданого міграційним пунктом УФМС Росії по Тамбовській області у Первомайському районі 12.10.2017 року на ім`я ОСОБА_4 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 10,11).
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає застосувати наступні норми права.
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом Української РСР та Цивільним кодексом України.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.
Звертаючись до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач фактично просить застосувати норми цивільного законодавства лише щодо захисту права власності.
Між тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.
У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідачів у належному йому на праві власності будинку, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 223, 263, 265, 280 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили права на житло - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявоювідповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Т.В. Чальцева