Справа № 188/392/19
Провадження № 2/188/12/2020
30 квітня 2020 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,
при секретарі судового засідання Лукіній Л.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АСКО-УКРТРЕЙД» та товариства з обмеженою відповідальністю «СМАР про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АСКО-УКРТРЕЙД» (далі відповідач 1) та товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ-І» (далі відповідач 2), про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними.
споживачів», ст.ст. 203, 215, 216, 230 Цивільного кодексу України, просить суд:
визнати недійсним договір № 2030 про участь згідно з умовами, укладений 04 грудня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АСКО-УКРТРЕЙД» та позивачем;
визнати недійсним договір № 2030 про надання послуг, укладений 04 грудня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СМАРТ-І» та позивачем;
стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АСКО - УКРТРЕЙД» та товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ-І» солідарно кошти у сумі 8500,00 грн (вісім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок), що є витратами на професійну правничу допомогу адвоката.
Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, був повідомлений за адресою, яка зазначена позивачем у позовній заяві, про місце, день та час судового засідання належним чином в порядку, передбаченому статтями 128, 130 ЦПК України, в судове засідання не з`явився без поважних причин, відзив на позов не надав.
Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, був повідомлений за адресою, яка зазначена позивачем у позовній заяві, про місце, день та час судового засідання належним чином в порядку, передбаченому статтями 128, 130 ЦПК України, в судове засідання не з`явився без поважних причин, відзив на позов не надав.
Суд відповідно до ст.ст.280-281 ЦПК України за згодою представника позивача постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення.
Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно з ч.5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Позивач звернувся до суду за своїм зареєстрованим місцем проживання.
Судом установлено, що 04 грудня 2018 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір № 2030 про участь згідно з умовами. За цим договором відповідача 1 іменовано підприємством, а позивача контрагентом (а.с. 11-15).
Відповідно до п. 1.1. ст.1 договору про участь контрагент доручає, а підприємство зобов`язується вчинити від його імені певні дії, спрямовані на надання поворотної фінансової допомоги (безвідсоткової позики), зазначеної у додатку №1 до цього договору, на підставі ст.ст. 1046, 1048 Цивільного Кодексу України та на умовах діяльності, надалі по тексту умови, що містяться у додатку № 2 до даного договору, який є невід`ємною частиною цього договору, у тому числі: 1.1.1. організовувати та проводити захід розподілу активів контрагентів, здійснити надання безвідсоткової позики на користь контрагента за рахунок активів контрагентів; 1.1.2. надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами у порядку та строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Відповідно до другого речення п. 1.5. договору про участь придбання будь-якого товару на користь контрагента за рахунок активів контрагентів за умовами даного договору неможливе (а.с. 11).
Статтею 2 договору передбачено, що позивач зобов`язався своєчасно, до 15 числа включно кожного місяця сплачувати щомісячний платіж, за рахунок якого підприємство формує активи контрагентів, з яких підприємство надає відповідні суми у безвідсоткову позику за умовами, викладеними у договорі та додатках до нього та формує гарантійний фонд (а.с. 11).
Відповідно до додатку №1 до договору 2030 сума поворотної допомоги складає 400000 грн, кількість платежів 180, щомісячний платіж складає 2222,22 (а.с. 13).
Позивач наголошує, що вказані договори та додатки до них він підписав під впливом обману з використанням нечесної підприємницької практики і тому вони є недійсними.
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», Закону України «Про рекламу», Закону Україну «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Частиною 1 статті 7 Закону України «Про рекламу» визначено, що основними принципами реклами є: законність, точність, достовірність, використання форм та засобів, які не завдають споживачеві реклами шкоди.
Стаття 1 цього ж Закону дає визначення недобросовісної реклами - реклама, яка вводить або може ввести в оману споживачів реклами, завдати шкоди особам, державі чи суспільству внаслідок неточності, недостовірності, двозначності, перебільшення, замовчування, порушення вимог щодо часу, місця і способу розповсюдження.
Введення в оману споживачів реклами являє собою розповсюдження реклами, що за своїм змістом не відповідає дійсності, містить неправдиву інформацію про рекламований об`єкт чи іншу неправдиву інформацію.
Статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» визначено, що поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб`єкта господарювання.
Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб`єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають.
У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Так, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
За змістом укладеного між сторонами у справі договору відповідач 1 зобов`язався надати позивачу безпроцентну позику, що за своєю суттю є фінансовою послугою.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. При цьому договір про надання фінансових послуг повинен містити, зокрема, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.
Проте, з аналізу змісту договору, укладеного позивачем з відповідачем 1 № 2030 про участь згідно з умовами від 04 грудня 2018 року, судом встановлено, що в ньому відсутні положення, які застосовуються до договорів фінансових послуг.
Крім цього, при укладенні спірного договору відповідач 1 не мав повного обсягу цивільної дієздатності для укладення договору № 2030 від 04 грудня 2018 року, оскільки, згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, є необхідним отримання ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
За змістом ст. 1 цього Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Водночас, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що відповідач 1 не здійснює будь-які види економічної діяльності, пов`язані з наданням фінансових послуг (а.с.24-33).
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач 2 будь-яких видів економічної діяльності, пов`язаної з наданням фінансових послуг не здійснює (34-43).
З огляду на це, відповідач 1 не мав права укладати договори безпроцентної позики, оскільки не має ліцензії на здійснення такої господарської діяльності.
Згідно з визначенням нечесної підприємницької діяльності, що міститься в п.14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.
За змістом ч.1 та ч. 3 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика забороняється.
Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.
Так, при укладенні договору про участь у програмі самофінансування відповідача 1 позивач мав право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
Таким чином, відповідач 2, пропонуючи позивачу надання фінансової послуги щодо оформлення договору про участь у програмі самофінансування відповідача 1, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги і так має право, без укладення договору № 2030 із ТОВ «АСКО-УКРТРЕЙД» на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно з п. 4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
У разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем 1, тобто, отримання позики на придбання техніки, самі по собі консультаційні та роз`яснювальні послуги, що є предметом договору № 2030, укладеного з відповідачем 2, позивачу не потрібні. З урахуванням того, що відповідач 2 не повідомив позивача про відсутність у відповідача 1 ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі відповідача 1, отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми від відповідача 2.
Зважаючи на викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що діяльність відповідача 1 та відповідача 2 щодо укладення спірних договорів має ознаки нечесної підприємницької діяльності.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Таким чином, співвідповідачі при укладенні з позивачем договору № 2030 про участь згідно з умовами від 04.12.2018 та договору № 2030 про надання послуг від 04.12.2018, діючи через уповноваженого представника, ввели останнього в оману щодо природи правочинів, що ним вчиняються, його прав та обов`язків за кожним з договорів, а також їх предмету, що відповідно до ст. 230 ЦК України надає суду підстави для визнання їх недійсними.
Стаття 230 ЦК України визначає:
1.Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При пред`явленні позову позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а також враховуючи, що до відповідача 2 пред`явлено позовні вимоги як майнового характеру, так і немайнового, а до відповідача 1 - лише немайнового характеру, з співвідповідачів необхідно стягнути судовий збір в дохід держави у такому розмірі: з відповідача 1 - 768,40 гривень, а з відповідача 2 - 1536,80 гривень.
Стосовно стягнення з відповідачів понесених судових витрат позивачем на правову допомогу, суд зазначає таке.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Стаття 59 Конституції України гарантує, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ст. 131 2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1). Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу (ч.2).
Відповідно до ч. 6 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, ця справа є малозначною.
В пунктах 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з цією статтею витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
В матеріалах справи містяться:
договір про надання правової допомоги та здійснення представництва у цивільній справі від 18.03.2019, укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Руденком Олександром Вікторовичем (а.с.20);
акт приймання-передачі виконаних робіт від 25.03.2019 (а.с.21);
квитанція до прибуткового ордера № 18-03/19ц від 25.03.2019, згідно з якою позивач сплатив грошові кошти в розмірі 8500 грн ОСОБА_2 за надання послуг з правової допомоги (а.с.22):
свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2085, видане 14.12.2009 Дніпропетровською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури ОСОБА_2 (а.с. 23).
Дослідивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку про стягнення витрат на правову допомогу з відповідачів на користь позивача в рівних частках в загальному розмірі 8500 грн .
На підставі викладеного, ст.ст. 203, 215, 216, 227, 230, 627 ЦК України, ст.ст. 1, 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 7 Закону України «Про рекламу», ст.15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ст.ст. 1, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 4, 12,13, 15, 28, 76-81, 133, 137, 141, 263-265, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Визнати недійсним договір № 2030 про участь згідно з умовами, укладений 04 грудня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АСКО-УКРТРЕЙД» та ОСОБА_1 .
Визнати недійсним договір № 2030 про надання послуг, укладений 04 грудня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СМАРТ-І» та ОСОБА_1 .
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АСКО- УКРТРЕЙД» на користь ОСОБА_1 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ-1» на користь ОСОБА_1 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСКО- УКРТРЕЙД» на користь держави судовий збір 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ-1» на користь держави судовий збір 1536,80 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя П. О. Бурда