Справа № 183/7302/19
№ 2/183/1638/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , які діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в особі служби у справах дітей, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до матері ОСОБА_2 , які діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в обґрунтування якого посилається на те, що на підставі договору дарування житла від 19.12.2003 року та 23.12.2003 року він являється єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В період з 07.06.2008 року по 18.07.2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 народила йому сина ОСОБА_3 . 21.06.2012 року Новомосковським МВ УМВС України було зареєстровано місце проживання сина за вказаною вище адресою в належному йому будинку. Ще до дня розірвання шлюбу, колишня дружина ОСОБА_4 разом із сином стали проживати окремо від нього, а в подальшому, за її позовом рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 28.10.2018 року було визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з його матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .
На неодноразові прохання позивача до колишньої дружини ОСОБА_2 надати згоду на зняття з реєстрації неповнолітнього сина, вона без пояснення причин, відповідає категоричною відмовою, хоча син вже більше 5-ти років живе разом з нею за встановленою рішенням суду адресою, що також підтверджується відповідним актом. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст.ст. 391, 405 ЦК України, позивач в судовому порядку просить визнати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 02 січня 2020 року відкрито провадження у справі.
Представник позивачів - адвокат Берест О.М. в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.37).
В судове засідання, призначене на 27.02.2020 року о 08.10 годин відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю на роботі, а в подальшому, в судове засідання, призначене на 27.04.2020 року о 09.30 годин відповідач також не заявилася, була повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання (а.с.35,36), причина неявки не відома.
Зважаючи на те, що судом вживались всі можливі заходи для виклику відповідача в судове засідання, остання не скористалася своїм процесуальним правом на подачу відзиву на позов, а тому з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідача, за наявними у справі доказами.
Представник третьої особи - служби у справах дітей Ковтун В . В . в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно не заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки рішенням суду визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 з його матір`ю (а.с.38).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власником житлового будинку за АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі договорів дарування житлового будинку, посвідчених 19.12.2003 року та 23.12.2003 року Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрованими в реєстрі за №2-5401, №1-5526 (а.с.9,11), що також стверджується Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10,12).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно домової книги (а.с.13-14), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.32) у зазначеному житловому будинку зареєстрованим значиться неповнолітній син сторін у справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являється членом сім`ї власника ОСОБА_1 , та був зареєстрований у будинку зі згоди позивача.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Так, суду подано акт від 11 листопада 2019 року, складений головою квартального комітету №12, за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_3 , 2008 року народження ,зареєстрований, але не проживає в будинку АДРЕСА_1 , з 2013 року по теперішній час. (а.с.19).
Крім того, в матеріалах справи міститься копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 29 листопада 2018 року (а.с.17-18), яким визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з його матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 .
У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, аналіз поданих позивачем доказів у своїй сукупності, з наявністю рішення суду, яким визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю, доводять суду, що останній, в силу вимог ч.2 ст. 405 ЦК України, втратив право користування спірним житлом.
В свою чергу, відповідачем, яка діє в інтересах неповнолітнього сина, до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Крім того, даних про наявність будь-якої домовленості між сторонами, з приводу користування житловим приміщенням неповнолітнім сином за місцем реєстрації, судом не встановлено.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно постанови «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» КМУ № 207 від 02 березня 2016 року вбачається, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , за відсутності письмової згоди матері дитини він позбавлений можливості зняти їх неповнолітнього сина з місця реєстрації в належному йому будинку.
Поряд з цим, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Аналіз зазначених норм закону та встановлені в судовому засідання обставини дають суду підстави для визнання неповнолітнього ОСОБА_3 , 2008 року народження таким, що втратив право користування спірним житлом.
На стягненні судових витрат з відповідача позивач не наполягав.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , які діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в особі служби у справах дітей, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 224 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Сорока О.В.