СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-з/759/68/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Коваль О.А., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Тарасенка Ігоря Миколайовича, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування рішення державного реєстратора,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 подав до Святошинського районного суду м. Києва позов до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Тарасенка Ігоря Миколайовича, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування рішення державного реєстратора.

Одночасно із поданням позову ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт та заборонити будь-які дії з предметом іпотеки, яким є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому та третім особам.

В обґрунтування заяви посилається на те, що 07 жовтня 2019 року йому стало відомо, що 18 березня 2019 року державним реєстратором Тарасенком І.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №46056874 від 20 березня 2019 року, про перереєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк» на підставі повідомлення №8874 від 12 грудня 2018 року.

Вважає, що переоформлення права власності на зазначену вище квартиру відбулось з порушенням вимог діючого законодавства, що змусило його звернутися до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», Державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» міста Києва Тарасенка І.М. про визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування рішення державного реєстратора.

Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази, вважає заяву такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до положень п. 1 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК ( 1618-15 ), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів суд дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист. Тому суд вважає за необхідне накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки така є предметом розгляду заявленого спору в частині перереєстрації прав власності на неї відповідачем, яка оспорюється наразі.

Отже, оскільки невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру, яка є по суті предметом спору, може ускладнити ефективний захист позивачем своїх прав, тому така заява позивача в цій частині підлягає задоволенню. Щодо запропонованого позивачем іншого способу забезпечення, зокрема накладеня заборони будь-яких дій з предметом іпотеки, то в цій частині суд вважає за необхідне відмовити, оскільки вважає ефективним та достатнім способом забезпечення позову про визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування рішення державного реєстратора, накладенням арешту на вказану квартиру. Крім того, позивач не вказав на конкретні дії, які необхідно заборонити на його думку відповідачам згідно п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України.

Керуючись ст. 149- 153 ЦПК України,суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову -задовольнити частково.

Накласти арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її складення та підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України

Ухвала є обов`язковою на всій території України та може бути пред`явлена до примусового виконання протягом 3 (трьох) років в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання

Суддя Коваль О.А.