Справа № 445/1044/20
провадження № 2-о/445/48/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кіпчарського О.М.

секретаря судового засідання Кшемінської О.Я.

з участю представників заявника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

представника заінтересованої особи Шали Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку окремого провадження, в залі суду в м. Золочеві Львівської області справу за заявою ОСОБА_4 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису , -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулась до Золочівського районного суду Львівської області із заявою про видачу обмежувального припису щодо свого батька ОСОБА_3 , в обгрунтування якої зазначає, що останній безпідставно вчиняє скандали та сварки, з надуманих та малозначимих приводів, ображає її нецензурними словами, звинувачує в тому, що вона ніде не працює, мали місце випадки застосування фізичного насильства, погрожував тим, що вижене її з дому та вчиняв інші дії, які негативно позначаються на її психічному стані та здоров`ї. Звертає увагу, що за постановою судді Золочівського районного суду ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Як наслідок просить видати обмежувальний припис у вигляді заборони ОСОБА_3 перебувати в місці їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити останньому наближатись не менше ніж 300 метрів до місця її проживання за вказаною адресою, заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, вести з нею листування, телефонні переговори та ін., вказаний припис просить видати строком на шість місяців.

В судовому засіданні, будучи допитаною також в якості свідка, заявник вимоги заяви підтримала, надала показання, що з батьком у неї неприязні стосунки, вона його боїться, має побоювання щодо свого життя. Через постійне насильство зі сторони батька, вона змушена проходити лікування у психологів та психіатрів, їй поставлено діагноз посттравматичний стресовий розлад, призначено лікування, в тому числі медикаментозне. Зазначає, що таке ставлення у батька до неї вже триває значний проміжок часу, особливо ситуація погіршилась після того, як батьки розлучились. Батько звинувачував матір у подружніх зрадах, погрожував, що залишить їх без житла. На даний час ОСОБА_3 з ними не проживає, вона з ним не бачиться, однак їй телефонують з невідомих номерів, вона вважає, що це робить її батько з метою залякування. Як приклад, заявник наводить ситуацію, коли батько подарував їй виріб з медичного металу. Впродовж життя жодних подарунків він їй не дарував, а єдиний вказаний подарунок, вимагав повернути назад.

Представники заявника вимоги заяви підтримали, надали пояснення аналогічні її доводам, просять такі задовольнити. Зазначають, що заявник знаходиться в край пригніченому психологічному стані, який викликаний насильницькими діями ОСОБА_3 . Звертають увагу на той факт, що заявник має схильність до суїцидальних думок. Заявник проходить курс лікування, однак, щоб такий був ефективним, за рекомендацією лікаря, слід виключити можливість її спілкування з батьком. Вказують, що відповідно причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_3 та станом заявника підтверджуються показами лікуючого лікаря та висновком спеціаліста-психіатра.

Заінтересована особа ОСОБА_3 та його представник щодо вимог заяви заперечили. Вказують, що ОСОБА_3 насильства до доньки не застосовував та не застосовує. Зазначають, що дійсно між сторонами спілкування не є простим, однак ОСОБА_3 лише намагався привчати дітей до праці, цінувати працю його та ін. Вказують, що це звичайні методи батьківського виховання, які не мають нічого спільного із насильством. Ситуацію із подарунком, про яку зазначала заявниця, ОСОБА_3 не заперечив, раціональності своїх дій пояснити достеменно не зміг. На погляд ОСОБА_3 та його представника дана заява зумовлена цивільною справою, яка перебуває в провадженні Золочівського районного суду Львівської області, та стосується поділу майна, а саме будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем у даній справі є колишня дружина ОСОБА_5 . Зазначають, що ОСОБА_3 є власником будинку, зареєстрований там, однак з квітня місяця він там фактично не проживає, з донькою не бачиться, її не переслідує, насильницьких дій щодо неї не вчиняє.

Заслухавши показання заявника, доводи заінтересованої особи та їх представників, показання свідків, дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що заява не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

ОСОБА_4 являється донькою заінтересованої особи ОСОБА_3 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження.

Шлюб між ОСОБА_3 та матір`ю заявника розірвано, що вбачається із копії судового рішення, долученого до матеріалів справи.

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_6 (зведений брат заявника) та ОСОБА_5 (матір заявника та колишня дружина ОСОБА_3 ) проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний АДРЕСА_2 , згідно свідоцтва про право власності належить ОСОБА_3 .

Останній зареєстрований у вказаному будинку з травня 2020 року, хоча фактично там не проживає з квітня 2020 року. Вказана обставина сторонами не оспорюється.

Після квітня 2020 року, ОСОБА_3 навідувався до будинку лише одного разу, з експертом, в цей час в будинку інших членів, в тому числі заявника, не було.

З квітня 2020 року заявник та заінтересована особа не спілкувались та не бачились, за виключенням судових засідань, що сторони також підтвердили в судовому засіданні.

Окрім цього, сторони також підтверджуються, що в провадженні Золочівського районного суду Львівської області перебуває справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зокрема будинку за адресою АДРЕСА_1 . Вказана судова справа розпочата в листопаді 2019 року. На даний час спір щодо майна не вирішено.

Постановою судді Золочівського районного суду Львівської області від 04.02.2020 року ОСОБА_3 визнано винним за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_4 , а саме психологічного насильства вираженого у криках та сварках, що завдало шкоди психологічному здоров`ю ОСОБА_4 . Вказана постанова набрала законної сили та до суду апеляційної інстанції не оскаржувалась.

Згідно консультативного висновку від 25.02.2020 року, наданого доктором медичних наук ОСОБА_7 (лікуючим лікарем заявника), у ОСОБА_4 констатовано посттравматичний стресовий розлад, призначено медикаментозне лікування.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , за згодою заявника, надав показання щодо її психоемоційного стану. Зазначив, що здійснює її лікування з лютого 2020 року, розлади у заявника пов`язує саме із діями ОСОБА_3 . Свідок вказує, що до такого висновку він дійшов в процесі спілкування із заявником та проведенні із нею психологічних тестувань. Інші причини розладів він виключає. Вказує, що лікування займе тривалий час, однак, щоб таке дало позитивний результат, заявник повинна бути обмежена від стресового фактору, тобто батька.

Окрім цього, в судовому засіданні, в якості свідка допитано ОСОБА_5 , яка надала показання, що являється матір`ю заявника та колишньою дружиною ОСОБА_3 . Вказує, що ОСОБА_3 часто та безпричинно влаштовував сімейні скандали, відносини в сімї достатньо напружені. Винуватцем конфліктів вважає ОСОБА_3 . Разом з тим, свідок вказала, що донька за характером є копією батька, а також зазначила про ситуацію, коли донька зазнала нападу невідомої особи, яка намагалась її зґвалтувати. Вказана подія мала місце декілька років назад.

Заявник про напад у своїх показаннях не зазначала, як і лікуючий лікар ОСОБА_7 .

Більше того, останній не володів інформацією, що заявник мала травму голову струс головного мозку, якого зазнала при дорожньо-транспортній пригоді (стала жертвою наїзду автомобіля).

Згідно висновку спеціаліста (лікаря судово-психіатричного експерта) № 10К від 17.04.2020 року, ОСОБА_4 має розлади психічної діяльності, які з`явились внаслідок тривалої стресової ситуації на побутовому рівні, яка пов`язана з відношенням рідного батька до неї, який постійно здійснює на неї моральний та психологічний тиск. Остання виявляє ознаки посттравматичного стресового розладу, який перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із поведінкою батька ОСОБА_3 , та його постійним морально-психологічним тиском на неї.

Із дослідницької частини висновку вбачається, що такий описує ситуацію зі слів досліджувальної ОСОБА_4 , а також вищевказаного висновку лікаря ОСОБА_7 .

Про раніше здійснений напад чи струс мозку, висновок жодної інформації не містить.

Суд також звертає увагу, що вказаний документ є саме висновком спеціаліста, а не експерта, і щодо заявника проводилось дослідження, а не експертиза.

З представленої медичної документації вбачається, що заявник вже раніше мала скарги на психічний стан здоров`я, однак лише після січня 2020 року в медичних картках відображаються записи, що психічний стан здоров`я заявника пов`язаний із поведінкою батька, тобто в той час коли між батьками заявника почались спори щодо поділу нерухомого майна.

В більш ранні періоди (до січня 2020 року) , жодних доказів вчинення ОСОБА_3 будь-якого насильства відносно доньки, суду надано не було, та такі в матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, суд виходить з наступного.

Питання, пов`язані із домашнім насильством та боротьбу із цим негативним явищем, врегульовано ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зокрема такий визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до п 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч.3 ст. 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що під час вирішення такої заяви суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Як вже було зазначено, судом встановлено, що 04.02.2020 року ОСОБА_3 притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (психологічного) відносно заявника.

Разом з тим, ні до цього, ні після, до відповідальності за вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 не притягувався.

Більше того, з квітня 2020 року заявник та заінтересована особа спільно не проживають, а заявник підтвердила, що з того часу із батьком не бачилась та не спілкувалась, за винятком судових засідань.

Доказів того, що заявник отримує телефонні дзвінки із невідомих номерів, останнім не надано. Той факт, що навіть якщо такі мають місце, те, що їх здійснює ОСОБА_3 є лише припущеннями заявника, оскільки жодного разу вона не відповідала на такий телефонний дзвінок.

Суду не надано також жодного доказу того, що ОСОБА_3 намагається вчинити будь-які дії та спроби щодо спілкування із заявником та/або намагається її переслідувати.

Навпаки, судом встановлено, що коли останньому необхідно було потрапити у власний будинок разом із експертом, ОСОБА_3 здійснив цю дію у відсутності заявника, при цьому за весь час відсутності за місцем проживання ця дія мала місце лише в єдиному випадку.

Згідно правовстановлюючих документів, ОСОБА_3 є власником житлового будинку, де проживає заявник, зареєстрований в цьому ж будинку, має до нього повний доступ, однак, як вже було зазначено, з квітня 2020 року до будинку не приходить та з донькою не спілкується, хоча об`єктивних перешкод у цьому фактично не має.

Суд достатньо критично оцінює висновок спеціаліста-психіатра та покази свідка ОСОБА_7 , що існує причинно-наслідковий зв`язок між станом заявника та діями ОСОБА_3 , оскільки в своїй більшості такі висновки ґрунтуються лише на словах заявника.

Натомість, тільки під час судового розгляду, було встановлено дві обставини (струс головного мозку за наслідками ДТП та напад з метою зґвалтування), які мали місце у житті заявника, які спеціаліст та лікуючий лікар жодним чином не описали, хоча об`єктивно такі теж могли вплинути на психоемоційний стан заявника.

Про струс мозку заявника лікар довідався лише в судовому засіданні, та одразу відкинув це як можливу причину стресу чи психологічної травми у заявника, що також викликає певний подив, оскільки про такі травми лікуючому лікарю мало б стати відомо впродовж попередніх п`яти місяців лікування.

Більше того, відкидаючи цю причину, лікар не оглядав медичної документації, не спілкувався щодо цього факту із заявником, не з`ясовував хід лікування та медикаменти, які можливо вживались заявником.

Факт нападу на заявника з метою зґвалтування, про який зазначала свідок ОСОБА_5 , також не мав жодного відображення у висновку спеціаліста та показаннях лікуючого лікаря.

Відтак, у суду виникають обґрунтовані сумніви у повноті висновку та показаннях лікуючого лікаря.

Заявником не доведено та судом не встановлено, достатньо високих ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві та такого ступеня важкості, щоб обмежувати ОСОБА_3 у праві власності та вільному пересуванні, оскільки за наведених обставин, таке обмеження буде непропорційним існуючим ризикам, а відтак буде свавільним.

Зважаючи на вищевказане, правові підстави для видачі обмежувального припису відсутні, а тому в задоволенні вимог заяви слід відмовити.

Керуючись ст. 350-1 350-8 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

в задоволенні заяви ОСОБА_4 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису відмовити.

Учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після проголошення рішення суду видати копії скороченого судового рішення.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, надіслати копію судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та/або обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.07.2020 року.

Суддя О. М. Кіпчарський