Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/967/19
Провадження № 2/376/42/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2020 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: Головуючого судді - Коваленка О.М.,

при секретарі - Кропивлянській С.М.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову позивач вказав, що з початку 1996 року, він почав спільно проживати з ОСОБА_2 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Разом сторони проживали до середини липня 2017 року, мали спільний сімейний бюджет, піклувались один про одного, постійно вели спільне господарство, приймали участь у витратах,спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї та були пов`язані спільним побутом, допомагали один одному по господарству, мали один перед одним взаємні права та обов`язки як чоловік та дружина.

З початку лютого цього року у сторін почали безпідставно виникати сімейні сварки, які переростали в скандали, вони почали втрачати один до одного почуття кохання та поваги і з таких підстав з середини лютого припинили сімейні відносини та перестали спільно проживати.

За період спільного проживання як чоловік та дружина сторони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 33,8 кв. м.

На теперішній час сімейні відносини припинено, проте між позивачем та відповідачкою не досягнуто згоди щодо розподілу спільно набутого майна в добровільному порядку. Відповідачка перешкоджає проживати позивачу в будинку, що спонукає останнього постійно перебиватися у родичів.

Державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок здійснена на ім`я ОСОБА_2 , проте фактично будинок побудований сторонами разом, за спільні кошти набуті в період спільного проживання як чоловіка та дружина без реєстрації шлюбу.

На підставі вимог ст. 4 ЦПК України позивач звертається до суду за захистом порушених прав та просить суд:

Встановити факт, що житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 33,8 кв. м. є спільною сумісною власністю чоловіка, ОСОБА_4 та дружини, ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 33,8 кв. м. з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

В судовому засіданні, яке відбулося 03.10.2019 року позивач ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та суду пояснив, що з 1996 року проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та за спільні кошти було придбано земельну ділянку, недобудований гараж, хлів та літню кухню. З 1998 року позивач з відповідачкою почали будівництво будинку та у 2012 році закінчили будівництво. З 2017 року сімейні відносини між сторонами припинено, на теперішній час відповідачка користується будинком по АДРЕСА_1 - а одноособово.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та надала пояснення аналогічні викладені в позові.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні, яке відбулося 29.10.2019 року позовні вимоги не визнала в повному обсязі, оскільки вважає позов не доведеним, безпідставним, а також надала відзив на позовну заяву в якому вказала наступне.

З приводу позовних вимог відповідачка повідомляє суд, що заперечує проти позову і вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав, а саме вона багато років знайома з позивачем по справі і навіть в певні періоди свого життя підтримувала з ним близькі стосунки. Але вона категорично стверджує, що між ними не було ніколи відносин, які можна характеризувати як сімейні. Тому викладені в позовній заяві обставини майже повністю не відповідають дійсності. Позивач спотворює та перекручує всі обставини, намагаючись ввести суд в оману з приводу фактичних обставин справи.

Дійсно, познайомилась вона з позивачем десь в 1990 - х роках, коли працювали на Білоцерківському шинному заводі, вона - касиром, позивач - слюсарем. До основної роботи, з 1992 року відповідачка ще й займалась бізнесом - возила з-за кордону промислові товари і торгувала ними на базарах. На той час відповідачка проживала в квартирі по АДРЕСА_3 , тому хотіла придбати собі дачу, щоб мати город і т. д., десь в кінці 1995 року відповідачці запропонували купити незакінчений будівництвом жилий будинок в с. Дулицьке Сквирського району. 30.01.1996 року вона за власні кошти купила у ОСОБА_5 незакінчений будівництвом жилий будинок та незакінчений будівництвом хлів в АДРЕСА_1 . В тому ж 1996 році відповідачка закінчила будівництво будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами. Позивач в той час проживав десь неподалік від відповідачки (по АДРЕСА_3 ) в гуртожитку шинного заводу. Десь в кінці 1996 року - на початку 1997 року він став проявляти до відповідачки багато уваги, та вони стали іноді зустрічатися, він приходив до відповідачки в гості, але проживав в гуртожитку. Відносини носили характер вільних від будь - яких зобов`язань, по суті сторони були просто коханцями. Ніякого спільного бюджету у сторін ніколи не було, ніяких взаємних прав і обов`язків так само. Відповідачка вже мала негативний шлюбний досвід, мала дорослу доньку, тому ні з ким пов`язувати своє життя не хотіла. ОСОБА_4 це також влаштовувало, оскільки він мав шкідливі звички (зловживання алкоголем, куріння), не дуже переймався необхідністю заробляти на життя, тому йому не подобались її зауваження з цього приводу і це було постійною причиною сварок і постійних розривів стосунків. ОСОБА_4 весь час наголошував на тому, що відповідачка йому не жінка, тому вказувати, як жити не має права. Подібне ставлення не влаштовувало відповідачку, тим більше ніяким чином вона не залежала від позивача.

Після звільнення з роботи відповідачка повністю стала займатись бізнесом, який розпочала ще під час роботи на шинному заводі - їздила до Туреччини, торгувала на базарі різними речами. Придбану і добудовану хату в селі Дулицьке відповідачка з 1996 року використовувала як дачу, а в 1999 році переїхала жити в цей будинок, завела господарство.

ОСОБА_4 став проживати зі своєю матір`ю в сусідньому АДРЕСА_6 . Оскільки сторони періодично мирилися і підтримували деякі відносини, то ОСОБА_2 відомо, що позивач в цей час будував в с. Шамраївка хлів, сарай і т.д. Їй також відомо, що цей будинок є власністю позивача. Відповідачка не заперечує, що позивач, щоб налагодити відносини, часто допомагав їй вести тяжке селянське господарство, але коли він напивався, вона знову змушена виганяти останнього зі своєї хати. Саме такий характер носили відносини між сторонами аж до 2016 року, коли вони остаточно розірвали стосунки.

Також відповідачка вказує, що у сторін ніколи не було спільного бюджету та не було ніяких взаємних прав та обов`язків. Надані позивачем докази, а саме заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підписали неправдиві, ідентичні заяви до Сквирського райсуду, копії яких додано до позовної заяви. Не відомо, на яких підставах Дулицька сільська рада видала Довідку № 195 від 22.07.2017 року, яка також приєднана до позовної заяви. На тверде переконання відповідачки, всі ці докази фальсифіковані, вони не відповідають дійсності і мають буди оцінені судом критично. Вищевказану думку відповідачки також підтримала в судовому засіданні її представник ОСОБА_3 .

Отже, відповідачка та її представник вважають, що позивач не надав суду достатніх, допустимих і належних доказів, які б підтверджували його позовні вимоги.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 33,8 кв. м., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Індексний номер витягу: 11 81 72 519 (а. с. 9).

В Довідці Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області вих.. № 195 від 22 липня 2017 року зазначено, що остання видана виконкомом Дулицької сільської ради гр.. ОСОБА_4 про те, що він дійсно з 1996 року без місця реєстрації проживає в АДРЕСА_1 а разом з співмешканкою ОСОБА_2 спільно з співмешканкою будували будинок, проводили ремонти, утримували підсобне господарство, обробляли земельну ділянку та сплачували комунальні послуги та земельний податок (а с. 6).

В Довідці Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області вих.. № 219 від 30 травня 2019 року зазначено, що остання видана виконкомом Дулицької сільської ради гр.. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що він дійсно постійно з 1996 року по серпень 2018 року без місця реєстрації проживав в АДРЕСА_1 (а. с. 71).

Судом також встановлено, що правовідносини між сторонами виникли в 1996 році і продовжувались до 2017 року, а саме в 1996 році сторони разом придбали недобудований спірний будинок, будували його разом, будівництво будинку велось тривалий час, утримували підсобне господарство, позивач придбав для будівництва будинку цеглу та дошки, позивач працював на шинному заводі та в таксі, що в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 .

Суд звертає увагу на те, що відповідачка в своїх поясненнях вказує, що у неї з позивачем були стосунки і часто вони розривались після сварок, а потім сторони мирилися і підтримували відносини. Також відповідачка не заперечує, що ОСОБА_4 часто допомагав їй вести тяжке селянське господарство.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 суду повідомила, що вона разом з відповідачкою з 1991 року почала займатися підприємницькою діяльністю, разом з відповідачкою їздили до Москви, до Туреччини та в Польщу. З приводу сімейного життя відповідачки у свідка інформація відсутня.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 суду повідомила, що також з відповідачкою займалась бізнесом і остання заробляла гроші. Свідку відомо, що ОСОБА_2 бажала придбати будинок в 1996 році та вони разом дивились недобудований будинок в с. Дулицьке. Позивача ОСОБА_4 свідок бачила 2 або 3 рази, позивач з відповідачкою приходили разом до неї на базар.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_13 суду повідомила, що в 1991 році познайомилась з ОСОБА_2 та остання в 1995 або в 1996 році придбала будинок, який знаходився біля будинку її батьків в с. Дулицьке. Свідку відомо, що відповідачка почала проживати в будинку з 2000 року та сама вела господарство. Позивача ОСОБА_4 свідок побачила лише в 2001 році.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з вимогами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Твердження відповідачки про критичну оцінку доказів позивача, їх фальсифікацію та не відповідність дійсності, а саме: заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підписали неправдиві, ідентичні заяви до Сквирського райсуду і в яких вказано, що ОСОБА_4 дійсно проживав з ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 з 1996 року, побудували будинок та вели спільне господарство (а.с.7,8), а також не відомо, на яких підставах Дулицька сільська рада видала Довідку № 195 від 22.07.2017 року, на увагу суду не заслуговують з наступних підстав.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були допитані в судовому засіданні у якості свідків, їх було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань та за відмову від давання показань. В процесі допиту вищевказаних свідків і інших свідків, судом не встановлено ознак кримінального правопорушення (ст. ст. 384,385 КК України) та судом з цього приводу не було постановлено окремої ухвали та інформацію не було надіслано до органу досудового розслідування, а тому суд вважає, що вищевказані докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми, що також відповідає вимогам ст. 76 - 80 ЦПК України.

Судом також не ставиться під сумнів Довідка Дулицької сільської ради № 195 від 22.07.2017 року, оскільки остання має печатку, вихідний номер, дату складання та підпис посадових осіб, а саме Сільського голови - Н.Я. Чарупи та секретаря - Т.В. Кардаш (а. с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 сплачував за комунальні послуги, а саме за електричну енергію, що підтверджується копією квитанції (а с 15), що також свідчить про участь позивача у веденні господарства.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17, провадження № 61 - 12011 св 18 зазначено, що згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не було передбачено.

Відповідно до статті 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За правилами частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Верховний Суд роз`яснив, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, однак за жодних умов становище позивача за наслідками судового розгляду не може бути погіршено порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав.

На підставі вищевикладеного та з урахуванням правових позицій Верховного суду суд вважає, що сторони з 2004 р. до 2017 р. проживали разом та у них були шлюбні відносини, вели спільний бюджет, проводили спільні витрати на будівництво спірного будинку, вели спільне господарство, а тому встановлює факт спільного проживання сторін та придбання спірного майна внаслідок спільної праці, а також вважає, що на підставі вимог ст. 74 СК України житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 33,8 кв. м. є спільною сумісною власністю чоловіка, ОСОБА_4 та дружини, ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з вимогами ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Оскільки судом встановлено факт, що будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, а тому відповідно до вимог ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, а саме по Ѕ частині вищевказаного будинку, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу позивача в частині визнання за ним права власності на Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 41,58 Конституції України, ст. ст. 2,3,4, 12,13,76 - 80, 81, 258,259,263 - 265, 352,354 ЦПК України, ст. ст. 317,319,368 ЦК України, ст. ст. 3,70,74 СК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимогиОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку - задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт, що житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 33,8 кв. м. є спільною сумісною власністю чоловіка, ОСОБА_4 та дружини, ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 33,8 кв. м. з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

Повний текст рішення буде виготовлений відповідно до вимог ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко