КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/771/18 Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/660/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Мостової Г.І.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору та повернення безпідставно набутого майна.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору та повернення безпідставно набутого майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 березня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № ZRCWG00004277, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит в сумі 36 100,00 доларів США, а останній зобов`язувався належним чином використати та повернути банку в строк по 12 березня 2018 року суму отриманого кредиту, процентів за користування кредитними коштами, винагороду та виконати всі інші зобов`язання передбачені кредитним договором.

Забезпеченням виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором № ZRCWG00004277 виступило нерухоме майно - будинок, загальною площею 61,80 кв.м. та земельна ділянка, загальною площею 0,60 га за адресою: АДРЕСА_1 , передане позичальником на підставі укладеного між сторонами зобов`язання договору іпотеки від 13 березня 2008 року, що посвідчений державним нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області, зареєстрованого у реєстрі за № 1202.

У зв`язку з недотриманням позичальником графіка повернення чергової суми кредиту, що призвело до порушення виконання кредитного зобов`язання, кредитором порушено питання про дострокове повернення всієї суми позики, яка станом на 05 липня 2011 року становила розмір 54 465,82 доларів США. Рішенням Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на нерухоме майно задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRCWG00004277 у розмірі 54 465,82 доларів США звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, з укладенням від імені позичальника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

В подальшому кредитор, без зазначення обставин, встановлених рішенням Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року, звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 112 993,57 доларів США, що за курсом НБУ від 22 серпня 2014 року складає 1 509 594,06 грн.

Вказував, що набуття кредитором на свою користь 112 993,57 доларів США відбулося не на підставі кредитного договору, а фактично без достатньої правової підстави, оскільки після набрання законної сили судового рішення Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року, яким дострокового стягнуто суму позики, кредитний договір має бути припиненим.

Посилаючись на те, що кредитором за відсутності достатньої правової підстави здійснено стягнення з позичальника 112 993,57 доларів США, просив розірвати з дати набрання законної сили рішення Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року, а саме з 03 квітня 2012 року, кредитний договір № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року, укладений між ним, ОСОБА_1 , та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та в рахунок повернення майна набутого без достатньої правової підстави стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти в сумі 112 993,57 доларів США, що на дату 02 січня 2018 року згідно офіційного курсу НБУ становить розмір 3 164 949,89 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року в позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору та повернення безпідставно набутого майна відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким кредитний договір № ZRCWGK00004277, укладений 13 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 щодо кредиту на суму 36100.00 доларів США, розірвати, із дати вступу в законну силу рішення Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року, а саме, із 03 квітня 2012 року. В рахунок повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, стягнути із Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 112 993 (сто дванадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто три) доларів США 57 центів, яка на дату 02.01.2018 згідно офіційного курсу НБУ до курсу гривни (28.01), становить 3 164 949 (три мільйона сто шістдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) гривен, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції, з посиланням на ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, не відповідає фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції не враховано, що після того як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту він змінив терміни повернення кредиту і сам кредитний договір припинив свою дію. Вважає, що після вступу в законну силу рішення Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року кредитний договір між учасниками справи від 13 березня 2008 року має бути припинений, і всі подальші стягнення по сплаті грошових коштів в рахунок виконання вказаного договору є безпідставні. Разом з тим, банк звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 112 993,57 доларів США, при цьому, кредитором замовчено факт наявності рішення Брусиловського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року яким вже було стягнуто сума 54 465,82 доларів США. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року у справі № 759/16845/14-ц провадження № 2/369/30/16 позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13.03.2008 у розмірі 112 993,57 доларів США. Вважає, що кредитор (відповідач у справі) набув на свою користь 112 993,57 доларів США не на підставі кредитного договору і за умов його виконання, а фактично без достатньої правової підстави, за ознак недобросовісності з боку набувача, а тому вказані грошові кошти підлягають поверненню на користь позичальника (позивача у справі).

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення першої інстанції без змін, посилаючись на те, що наявність у сторін договірних правовідносин виключає застосування ст.ст. 536, 1212 ЦК України. Просив врахувати, що правовою підставою для стягнення ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості з позивача у сумі 112 993,57 доларів США є судове рішення, що набрало законної сили, а тому звернення рішення суду до виконання є такими, що відповідають законодавству України. Крім того звернув увагу на ту обставину, що позивачем (позичальником за договором) рішення суду не виконано, відповідно кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти не отримав.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача Каракоця О.Р. - заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вимога позивача про розірвання кредитного договору та повернення безпідставно набутого майна є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині правового обґрунтування рішення, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов`язки сторін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZRCWG00004277, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит в сумі 36 100,00 доларів США, а останній зобов`язувався належним чином використати та повернути банку в строк по 12 березня 2018 року суму отриманого кредиту, процентів за користування кредитними коштами, винагороду та виконати всі інші зобов`язання передбачені кредитним договором. Сторони договору визначили, що погашення заборгованості за кредитом, за винятком винагороди, здійснюється позичальником з 20 по 25 число кожного місяця в сумі 471,27 доларів США згідно графіку погашення кредиту - пункт 8.1. договору (а.с. 6-11).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, який діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Згідно з умовами цього договору іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно: будинок, загальною площею 61,80 кв.м. та земельну ділянку, загальною площею 0,60 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-17).

Учасниками справи підтверджено, що позичальником допущено прострочення виконання кредитного зобов`язання в обумовлений сторонами строк, що призвело до утворення заборгованості.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 03 серпня 2011 року звернувся до Брусилівського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення всієї суми кредиту в сумі 54 465,82 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості (а.с. 18-20).

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року ( справа № 2-430/11) позовні вимоги ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року у розмірі 54 465,82 доларів США звернуто стягнення на будинок, загальною площею 61,80 кв.м. та земельну ділянку, загальною площею 0,60 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказано предмету іпотеку ПАТ комерційним банком «ПриватБанк», з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 21-23). Рішення суду учасниками справи не оскаржувалось, набрало законної сили.

Доказів реалізації предмета іпотеки на підставі судового рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року ( справа № 2-430/11) матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.

У жовтні 2015 року кредитор ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року (справа № 759/16845/14-ц). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року позов ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року у розмірі 112 993,57 доларів США, що за курсом НБУ від 22 серпня 2014 року складає 1 509 594,06 грн. (а.с. 24-25).

Надаючи оцінку вимогам позивача в частині розірвання кредитного договору № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», судова колегія виходить з такого.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором - стаття 1054 ЦК України.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору - частина 1 статті 631 ЦК України.

Розірвання кредитного договору - це припинення зобов`язання на майбутнє.

Підстави для розірвання договору визначені нормою статті 651 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, за змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний, тобто такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення договір.

Зібрані у справі письмові докази та визнані учасниками справи обставини свідчать про те, що кредитор 03 серпня 2011 року дійсно звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , з пред`явленням вимоги про дострокове стягнення кредиту за договором № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року, а відтак такими діями на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів.

Таким чином, на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Отже, строк дії договору № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року змінився з 12 березня 2018 року і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі 03 серпня 2011 року. Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, що набрало законної сили, засвідчує такі зміни (справа № 2-430/11).

З позовом до суду про розірвання кредитного договору № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року у справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 звернувся у січні 2018 року, тобто після закінчення строку дії цього договору.

За таких обставин, вимога позивача ОСОБА_1 щодо розірвання кредитного договору № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року, який на час звернення до суду з позовом припинив свою дії на майбутнє, не узгоджуються з нормами матеріального права, а тому є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Перевіряючи доводи позивача ОСОБА_1 в частині застосування судом норм матеріального права статті 1212 ЦК України до пред`явлених ним вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошових коштів в сумі 112 993,57 доларів США, що на дату 02 січня 2018 року згідно офіційного курсу НБУ становить розмір 3 164 949,89 грн. як таких, що набуті кредитором без достатньої правової підстави, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статями 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Аналіз зазначених норм права вказує на те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статті 599 ЦК України такою умовою є виконання, проведене належним чином. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним, оскільки поняття "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що доказів виконання судового рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року (справа № 2-430/11), яким достроково стягнуто кредит в сумі 54 465,82 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, яке мало місце під час дії договору, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

В свою чергу, кредитор після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, яким змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору, має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

В матеріалах справи міститься судове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року ( справа № 759/16845/14-ц), яким задоволено позов ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ( а.с. 24-25).

Обставини, встановлені у судовому рішенні № 759/16845/14-ц вказують на те, що у жовтні 2015 року кредитор ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року. Станом на 22 серпня 2014 року заборгованість позичальника перед кредитором за кредитним договором № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року становить розмір 112 993,57 доларів США, що за курсом НБУ від 22 серпня 2014 року складає 1 509 594,06 грн.

На виконання судового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року (справа № 759/16845/14-ц) судом видано виконавчий лист, який стягувачем пред`явлено на примусове виконання до Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. 15 червня 2017 року відкрито виконавче провадження ВП № 54138607, проводяться виконавчі дії (а.с. 82).

Факт виконання позичальником ОСОБА_1 у добровільному порядку судового рішення у справі № 759/16845/14-ц не підтверджено та у примусовому порядку грошові кошти в сумі 112 993,57 доларів США, що за курсом НБУ від 22 серпня 2014 року складає 1 509 594,06 грн., з боржника на користь АТ комерційний банк «ПриватБанк» не стягнуті.

За пред`явленим позовом у справі, яка переглядається, позивачем ОСОБА_1 порушено вимогу до кредитора АТ комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з останнього на свою користь грошових коштів в сумі 112 993,57 доларів США, що на дату 02 січня 2018 року згідно офіційного курсу НБУ становить розмір 3 164 949,89 грн., на підставі статті 1212 ЦК України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що кредитор набув вказані грошові кошти не на підставі кредитного договору, а фактично без достатньої правової підстави.

Надаючи оцінку вимогам позивача в цій частині, колегія суддів виходить із того, що предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як встановлено колегією суддів, що правовідносини сторін у справі носять договірний характер, за змістом яких у АТ комерційний банк «ПриватБанк» виникло право вимоги, а у позичальника ОСОБА_1 обов`язок повернення коштів, отриманих у позику.

Встановлені фактичні обставини справи на підставі поданих доказів свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 згідно кредитного договору № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року взяті на себе зобов`язання не виконав у повному обсязі, допустив прострочення виконання зобов`язання, унаслідок чого виникла заборгованість. Зобов`язання залишилось невиконаним стороною-боржником і після припинення дії кредитного договору. Вказана обставина не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

Підставою ж для набуття кредитором АТ комерційний банк «ПриватБанк» права стягнення з боржника ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 112 993,57 доларів США, що за курсом НБУ від 22 серпня 2014 року складає 1 509 594,06 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRCWG00004277 від 13 березня 2008 року слугувало рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року (справа № 759/16845/14-ц), що набрало законної сили, та яке відповідно до статті 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання на всій території України, доки воно не скасовано в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуто компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Вказане спростовує вимоги позивача про набуття грошових коштів відповідачем (кредитором за зобов`язанням) без достатньої правової підстави та виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Отже, обставини на які позивач посилається у доводах апеляційної скарги як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції не підтвердились.

Враховуючи встановлені обставини справи та вказані норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції по суті прийнято правильне процесуальне рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , але із помилковою оцінкою прав та обов`язків сторін, з яких суд виходить при відмові в задоволенні позову.

За наведених обставин колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції даної постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: