Номер провадження: 22-ц/813/2896/20
Номер справи місцевого суду: 500/6872/14-ц
Головуючий у першій інстанції Жигулін С.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 36 792,17 гривень, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Жигуліна С.М. 19 травня 2015 року у м. Ізмаїл Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 36 792,17 гривень (т. 1 а.с. 2-4).

В обгрунтування позовуПАТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що за договором №б/н від 27 грудня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 16 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

У звязку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 25 вересня 2014 року мав заборгованість, яка складається з: 25 068,52 грн. - заборгованість за кредитом; 8 845,45 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 650,00 грн. - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 728,20 грн. - штраф (процентна складова), на загальну суму 36 792,17 гривень.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено (т. 1 а.с. 72).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позову задовольнити, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 1 а.с. 75-76).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 самостійно договір не укладався, а наявність у вищевказаній анкеті від 27 грудня 2013 року підпису є підробкою.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав. ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, за договором №б/н від 27 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 16 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Разом із тим, через невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми кредиту, станом на 25 вересня 2014 року утворилась заборгованість, яка складається з:

- 25 068.52 грн. - заборгованість за кредитом;

- 8 845,45 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 650,00 грн. - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом;

- 500 грн. - штраф (фіксована частина);

- 1 728,20 грн. - штраф (процентна складова), на загальну суму 36 792,17 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Судом апеляційної інстанції, в межах розгляду апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2015 року, для з`ясування питання, чи підписував ОСОБА_1 кредитний договір №б/н від 27 грудня 2013 року, було призначено ряд судових експертиз, про що йдеться нижче.

Так, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2016 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: " ОСОБА_1 або іншою особою зроблено підпис та ініциали від його імені в анкеті від 27 грудня 2013 року?" (т.1. а.с 152-153).

17 серпня 2016 року на адресу суду з експертної установи повернулись матеріали вказаної цивільної справи разом із повідомленням судового експерта про неможливість надання висновку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: " ОСОБА_1 або іншою особою зроблено підпис та ініциали від його імені в анкеті від 27 грудня 2013 року?" (т.1. а.с 229-230).

06 вересня 2018 року справа повернулась до суду апеляційної інстанції без надання висновку експерта у зв`язку із неналежним виконанням вимог експерта.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: "чи виконано прізвище, ініціали та підпис від імені ОСОБА_1 , які містяться в графах відповідно « Клиент Ф.И.О. » та «Подпись» в розділі «Ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами Приват Банка , висловлюю бажання оформити на своє ім`я…» Анкети-заявки про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 чи іншою особою (а.с.132 т.1)?" (т.2. а.с 68-70).

27 серпня 2019 року справа повернулась до суду апеляційної інстанції без надання висновку експерта у зв`язку із несплатою ОСОБА_1 рахунку за проведення експертизи.

Таким чином, колегія суддів вважає таким, що не підтверджений жодним належним та допустимим доказом, висновок суду першої інстнації про те, що наявність у Анкети-заявки про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 30 грудня 2013 року підпису ОСОБА_1 є підробкою.

Крім того, колегія суддів враховує, що у матеріалах справи міститься оригінал Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 30 грудня 2013 року, що підтверджує факт укладення між сторонами у справі кредитного договору №б/н від 30 грудня 2013 року, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 16 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, у ст.204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Однак така презумпція може бути спростована у двох випадках.

По-перше, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). По-друге, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів того, що укладений між сторонами 30 грудня 2013 року кредитний договір №б/н був оскаржений у встановленому законом порядку ОСОБА_1 , а тому положення вказаного договору є правомірними відповідно положень ст. 204 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, і не спростованим відповідачем той факт, що між сторонами у справі 30 грудня 2013 року було укладено кредитний договір №б/н, у зв`язку із чим доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

За наданим позивачем розрахунком, у ОСОБА_1 станом на 25 вересня 2014 року утворилась заборгованість, яка складається з:

- 25 068.52 грн. - заборгованість за кредитом;

- 8 845,45 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 650,00 грн. - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом;

- 500 грн. - штраф (фіксована частина);

- 1 728,20 грн. - штраф (процентна складова), на загальну суму 36 792,17 грн.

Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За приписом ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов.

Відповідно до?ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі?статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього?Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (стаття 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК?заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у?ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до?статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до?ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч.1?ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами першою, другою?статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою?статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до?статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути такі його складові: заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню за прострочене зобов`язання, пеню за несвоєчасність сплати боргу, і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування престижних кредитних карт Visa в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного?договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

В заяві-анкеті, яку підписав відповідач, не зазначено розмір відсотків, розмір пені та інших умов отримання кредиту.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування престижних кредитних карт Visa не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що стороною позивача не доведено, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У частинах першій, третій?статті 509 ЦК України?вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша?статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»)

Згідно?з п. 22 ч. 1?ст. 1 цього Закону?споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту?та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою?статті 11 вказаного Закону?про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Крім цього, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями?625,?1048 ЦК України, Банк не пред`явив.

Одночасно колегія суддів враховує, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 25 068, 52 грн., яка підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком, не спростованим відповідачем.

Вказане узгоджується із правовою позицією, висловленою 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2015 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, вирішує питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам в сумі 240, 01 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, № 50, МФО 305229, ) заборгованість по кредитному договору б/н від 27 грудня 2013 р. у сумі 25 068, 52 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, № 50, МФО 305229, ) судовий збір у сумі 240, 01 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 08 травня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе