Номер провадження: 22-ц/813/3989/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 19 серпня 2016 року у розмірі 39 461, 52 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 19 серпня 2016 року між сторонами було укладено вищезазначену генеральну угоду, за умовами якої банк надав відповідачу кредит шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти у порядку та строк передбачений умовами договору.

Позивач надав відповідачеві у користування грошові кошти, проте відповідач умов договору не дотримався, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 29 травня 2019 року становить 39 461, 52 грн. У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється в добровільному порядку повертати борг, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_1 звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву №б/н від 05.03.2010 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами АТ КБ «ПриватБанк», а також надав згоду про те, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг;

- 19 серпня 2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Згідно п.2.1 генеральної угоди, банк надає позичальнику терміновий кредит у сумі 9 683,87 грн. на строк 12 місяців із 19.08.2016 року по 31.08.2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 1 085 грн. щомісячно на суму залишку заборгованості по кредиту в зазначені в заяві, умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: починаючи з 01 по 25 число кожного місяця позичальник сплачує банку щомісячний платіж у розмірі 804 грн. 94 коп. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов та Правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2017 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та Правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом ОСОБА_1 в угоді.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, банк звернувся до суду з позовом та просив стягнути розраховану ним станом на 29 травня 2019 року заборгованість у розмірі 39 461, 52 грн., з яких:

- 9 683, 87 грн. - заборгованість за кредитом;

- 3 545, 90 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом;

- 12 007, 85 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

- 14 223, 90 грн. - штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що:

- АТ КБ «Приватбанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Генеральною угодою від 19.08.2016 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору;

- матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету у березні 2010 року та Генеральну угоду від 19.08.2016 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування;

- в Генеральній угоді зазначено, що сторони уклали її з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN6999 від 11.02.2010 року (Договір 1), а також приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, та визначили заборгованість за Договором 1 з дати укладення генеральної угоди складає 10 942, 87 грн. та дата погашення боргу - 31.08.2017 року;

- анкета-заява ОСОБА_1 , долучена банком до позову, підписана ним та датована 05 березня 2010 року, в той час як самого договору №SAMDN6999 від 11.02.2010 року, на який міститься посилання в Генеральній угоді, до суду не надано;

- відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність відповідача у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

-в генеральній угоді сторони визначили, що дана угода діє протягом строку дії Договору 1 (п.1.7 Генеральної угоди). Згідно п.1.1.2 дата остаточного повернення кредиту по договору - 31.08.2017 року, в той час, як банком здійснено розрахунок за умовами генеральної угоди станом на 29.05.2019 року, тобто після закінчення строку дії його умов.

Судова колегія виходить з наступного.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, Банк посилався на Генеральну угоду, укладену між цими сторонами справи 19.08.2016 року з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN6999 від 11.02.2010 року (Договір 1) та реструктуризації заборгованості за Договором 1 і зазначав, що заборгованість за тілом кредиту, процентами за користування кредитом, пенею та штрафом виникла саме за цією Генеральною угодою.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості у вигляді тіла, кредиту, процентів за користування кредитом та неустойки у вигляді пені та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що до Генеральної угоди додано анкету-заяву ОСОБА_1 від 05 березня 2010 року, а не кредитний договір №SAMDN6999 від 11.02.2010 року, на який міститься посилання в Генеральній угоді, яка була укладена з метою виконання позичальником зобов`язань за означеним кредитним договором.

Дані обставини вбачаються з матеріалів справи.

Разом з тим, відповідачем не оспорювався факт укладення ним 19.08.2016 року Генеральної угоди, умовами якої передбачено надання Банком відповідачу термінового кредиту у сумі 9 683.87 грн. на строк 12 місяців з 19.08.2016 року по 31.08.2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі з покладенням на відповідача зобов`язання повернути кредит, сплачувати проценти в розмірі 1 085 грн. щомісячно на суму залишку заборгованості по кредиту та погашатия заборгованість починаючи з 01 по 25 число кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 804 грн. 94 коп. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов та Правил.

Не заперечувалося відповідачем і фактичне отримання термінового кредиту у сумі 9 683.87 грн. за умовами Генеральної угоди від 19.08.2016 року.

Також відповідач не надав належних доказів на спростування заборгованості за Генеральною угодою від 19.08.2016 року в тому числі і через належне виконання ним зобов`язань за цією Генеральною угодою.

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та штрафу.

Тому в цій частині рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи власне судове рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша стаття 1048 ЦК України).

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене вимоги про стягнення тіла кредиту 9 683,87 грн. є обгрутованими і заснованими на законі і оскільки доказів, які б спростовували обгрунтованість та доведеність позивачем заявлених вимог відповідачем не представлено, дані вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення заборгованості за процентами, то судова колегія виходить з такого.

Згідно п.2.2 генеральної угоди у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, зазначеної в цій генеральній угоді, умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк, який не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою та в такому разі позичальник сплачує банку штраф у розмірі 14 223,90 грн.

Відповідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19 серпня 2016 року (Генеральна угода), заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 9683,87 грн. процентами за користування кредитом станом на 29.05.2019 року складає 3545,90 грн., а штраф, за порушення строків виконання зобов`язання 14 223,90 грн.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за укладеною з банком генеральною угодою від 19 серпня 2016 року, у зв`язку з чим, у позичальника виникла перед банком заборгованість за тілом кредиту, процентами нарахованими до закінчення строку кредитування та штрафом передбаченим пунктом 2.2 генеральної угоди.

Колегія суддів звертає увагу, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

У пункті 2.1. генеральної угоді від 19 серпня 2016 року сторони погодили, що кредит в сумі видається на строк із 19 серпня 2016 року по 31.08.2017 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 9 683.87 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплачувати проценти в розмірі 1 085 грн. щомісячно на суму залишку заборгованості по кредиту та погашати заборгованість починаючи з 01 по 25 число кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 804 грн. 94 коп.

Крім того пунктом 2.2 генеральної угоди передбачено, що згідно статей 212, 611, 651 ЦК України при порушення позичальником строків повернення заборгованості зазначених у цій генеральній угоді більш ніж на 31 день, по зобов`язанням строк яких не настав, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи із 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в сумі 14 223,90 грн.

Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови (обставини) за яких строк повернення кредиту змінюється.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем жодного платежу в межах Генеральної угоди від 19.08.2016 року на повернення тіла кредиту і сплати процентів за користування кредитом не здійснено, внаслідок чого 30.09.2016 року виникла прострочена заборгованість, яка протягом 31 дня сплачена не була, у зв`язку з чим строк виконання зобов`язань за Генеральною угодою від 19.08.2016 року настав 01.11.2016 року.

Тобто, у порушення пункту 2.1. генеральної угоди позичальник допустив прострочення заборгованості.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов генеральної угоди та згідно пунктів 2.1., 2.2 генеральної угоди строк повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 день з моменту виникнення порушення, тобто 01 листопада 2016 року.

Право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, які передбачені договором, припинилось зі спливом строку кредитування.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти за користування кредитом у розмірі 360 грн. 18 коп., які нараховані станом на 01.11.2016 року. В іншій частині вимоги про стягнення процентів за користування кредитом задоволенню не підлягають.

Крім того, Генеральною угодою за порушення строків виконання зобов`язання щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитом передбачений штраф у розмірі 14 223,90 грн.

Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Апеляційний суд, встановивши, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом з урахуванням того, що розмір пені значно перевищує реальні збитки, вважає за необхідне зменшити розмір штрафу за Генеральною угодою від 19.08.2016 року до 3 000 грн.

Зменшуючи розмір пені (неустойки) до вказаного розміру, апеляційний суд враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, та виходить із завдання цивільного судочинства, конкретних обставин справи, а саме: розміру банківського вкладу; ступеню виконання зобов`язання боржником, а також засад справедливості, пропорційності, розумності.

При цьому апеляційний суд зауважує, що стаття 551 ЦК України не пов`язує право суду на зменшення розміру пені саме до розміру 100% розміру неповернутого кредиту та відсотків.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені та комісії у розмірі 12 007,85 грн, оскільки умовами генеральної угоди не передбачено сплату відповідачем пені та комісії за неналежне виконання умов кредитного договору.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені та комісії посилається на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті http://privatbank.ua/rules. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені та комісії.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні генерального договору з ОСОБА_3 , АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування в частині стягнення пені та комісії та їх погодження зі споживачем.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 156/205/17 (провадження № 61-33941св18), підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення пені та комісії у розмірі 12 007,85 грн. задоволенню не підлягають та висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог в цій частині не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення тіла кредиту, процентів та штрафу підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову, зокрема в частині стягнення кредиту - 9 683,87 грн., процентів - 360,18 грн., штрафу 3 000 грн., а всього 13 044,05 грн. В іншій частині вимог про стягнення процентів та штрафу слід відмовити. В частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені та комісії рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що апеляційний суд стягнув 33 % від заявлених позивачем вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 584 грн. 83 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та в частині відмови у стягненні штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та стягнення штрафу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9 683 грн. 87 коп., проценти за користування кредитом у розмірі 360 грн. 18 коп. та штраф у розмірі 3000 грн., а всього стягнути 13 044 грн. 05 коп.

В решті вимог про стягнення процентів за користування кредитом та штрафу відмовити.

В частині відмови в позові про стягнення пені та комісії рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 584 грн. 83 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено: 31.07.2020 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін