Справа №639/1933/19
Провадження №2/639/166/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Баркової Н.В.,

за участю секретарів - Кузнецової А.О., Волкової С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

02.04.2019 року представник позивача ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» (попередня назва ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування») звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути зі ОСОБА_1 на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 29 321,30 грн.; та стягнути солідно з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 1921 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14.12.2015 року в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, 110, сталася ДТП за участю трьох автомобілів: «Мерседес Бенц», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 ; « Нісан Кашкай », д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 ; «Тойота Корола», д.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 . При цьому ТЗ Мерседес Бенц, д.н. НОМЕР_1 , був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс № АІ/8226181), страхувальник - ФОП ОСОБА_5 . Ліміт відповідальності перед третіми особами шкоди, завданої майну за даним Полісом складає 50 000,00 грн. Постановою Ленінського районного суду міста Харкова у справі № 642/10357/15-п від 12.01.2016 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У зв`язку з цим ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» було виплачено потерпілим страхове відшкодування за Полісом № АІ / 8226181, відповідно до ст. 1191 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». ВідповідачуОСОБА_1 було виплачено 50 000 грн. на підставі Акту огляду від 25.12.2015 року, Звіту № 24/12/15, Калькуляції № 1.102.15.0 від 04.03.2016 року та Страхового акту № АХА2018158 від 12.03.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 229 467 від 14.03.2016 року.; відповідачу ОСОБА_2 - виплачено 29 321, 30 грн. на підставі Акту огляду від 23.12.2015 року, Рахунку-фактури №1- 00004151 від 23.12.2015 року, Рахунку на оплату № 416 від 17.02.2016 року, Калькуляції № 1.102.15.0 від 17.02.2016 року та Страхового акту № АХА2015700, шо підтверджуються платіжним дорученням №224 884 від 22.02.2016 року. Проте, 29.03.2016 року постановою Апеляційного суду Харківської області у справі № 642/10357/15-п було скасовано постанову судді Ленінського районного суду міста Харкова від 12.01.2016 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, а провадження закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП. Відтак, позивач вважає, що обов`язки за Полісом № АІ / 8226181 по даному страховому випадку у СК «АХА Страхування» - відсутні. Тому, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України відповідачі зобов`язані повернути виплачене страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн., та 29 321,30 грн. - відповідно. 23.08.2016 року відповідачу ОСОБА_1 було направлено Лист-претензію № 1812 /1813 АХА/АГ. 23.08.2016 року ОСОБА_2 було направлено Лист-претензію № 1812 /1813 АХА/АГ.

Однак в добровільному порядку відповідачі вищевказані суми не повернули, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.04.2019 року позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали.

На виконання ухвали суду від 03.04.2019 року позивачем вказані недоліки були усунуті та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.04.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. Призначено судове засідання.

21.05.2019 року на адресу суду за вх. №13911 від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, в якому остання зазначила, що 14.03.2016 року позивачем було виплачено їй 50 000 гривень страхового відшкодування. Дійсно, постановою апеляційного суду Харківської області від 29.03.2016 року було скасовано постанову Ленінського районного суду м.Харкова від 12.01.2016 року про притягнення водія ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Однак ОСОБА_6 до Московського районного суду м.Харкова було подано цивільний позов про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Під час розгляду даної цивільної справи була проведена судова автотехнічна експертиза №16339 від 05.12.2017 року, відповідно до висновку якої у діях водія ОСОБА_3 вбачаються порушення правил дорожнього руху, що є в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Незважаючи на такі висновки експертизи, суд відмовив у задоволенні позовних вимог. Однак дане рішення було відповідачем оскаржене до апеляційного суду Харківської області. Отже саме апеляційний суд повинен поставити крапку у цьому спорі: якщо рішення суду буде скасовано та постановлено нове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 , то остання не буде нести цивільну відповідальність перед ПАТ «Страхова компанія «АХА». Відтак, відповідач просить відмовити у задовленні позову страхової компанії.

Ухвалою Жовтгневого районного суду м. Харкова від 23.08.2019 року змінено назву позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на позивача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», відкладено розгляд справи. Також задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, судові засідання по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вирішено проводити в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова в режимі відеоконференції між Жовтневим районним судом м. Харкова та Київським апеляційним судом (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А).

У судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі,

просили задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не зявилися, повідомленні про дату, час та місце судового засіання належним чином, про причини неявки суд не сповістили, що, за наявності відзиву відповідача ОСОБА_1 , не є перешкодою для розгляду справи за відсутності відповідачів на підставі ст. 223 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що 14.12.2015 року в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, 110, сталася ДТП за участю трьох автомобілів: «Мерседес Бенц», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 ; « Нісан Кашкай », д.н. НОМЕР_2 , та «Тойота Корола», д.н. НОМЕР_3 , власникам автомобілів завдана матеріальна шкода.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 12.01.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні ДТП, яка мала місця 14.12.2015 року, тобто, у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 340грн. (а.с.37).

У зв`язку з тим, що ТЗ «Мерседес Бенц», д.н. НОМЕР_1 , був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс № АІ / 8226181, страхувальник - ФОП ОСОБА_5 ), ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» було виплачено потерпілим страхове відшкодування:

- ОСОБА_1 , власнику автомобіля «Нісан Кашкай», д.н. НОМЕР_2 , - виплачено 50 000 грн. на підставі Акту огляду від 25.12.2015 року, Звіту № 24/12/15, Калькуляції № 1.102.15.0 від 04.03.2016 року та Страхового акту №АХА2018158 від 12.03.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 229 467 від 14.03.2016 року;

- ОСОБА_2 , власнику «Тойота Корола», д.н. НОМЕР_3 , - виплачено 29 321, 30 грн. на підставі Акту огляду від 23.12.2015 року, Рахунку-фактури №1- 00004151 від 23.12.2015 року, Рахунку на оплату № 416 від 17.02.2016 року, Калькуляції № 1.102.15.0 від 17.02.2016 року та Страхового акту № АХА2015700, шо підтверджуються платіжним дорученням №224 884 від 22.02.2016 року (а.с.9-36, 45-48).

Постановою Апеляційного суду Харківській області від 29.03.2016 року постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 12.01.2016 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП скасовано, провадження закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, що не позбавляє учасників ДТП можливості звернутися за захистом своїх прав в порядку цивільного судочинства. (а.с.38-40).

23.08.2016 року ОСОБА_1 направлено Лист-претензію № 1812 /1813 АХА/АГ про повернення виплаченого страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю вини страхувальника і обов`язків страховика по полісу ОСАГО (а.с.43-44).

23.08.2016 року ОСОБА_2 направлено Лист-претензію № 1812 /1813 АХА/АГ про повернення виплаченого страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю вини страхувальника і обов`язків страховика по полісу ОСАГО (а.с.41-42).

ОСОБА_1 звернулясь до Московського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди і рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.01.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 27.05.2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22.01.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасовано, прийнято в цій частині нову постанову. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 52 760 грн. 84 коп., а також 3095 грн судових витрат, пов`язаних з проведенням автотехнічної експертизи та 1570 грн. судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Зокрема, постановою Харківського апеляційного суду від 27.05.2019 року встановлено, що згідно з висновками судової автотехнічної експертизи ХНДІСЕ ім. Засл. Проф. М.С.Бокаріуса № 16339 від 05 грудня 2017 року згідно з поясненнями водія автомобіля «Тойота» ОСОБА_2 та водія автомобіля «Ніссан» ОСОБА_8 в даній дорожній ситуації водій автомобіля «Мерседес» ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 13.1 Правил дорожнього руху України. В даному випадку технічна можливість запобігти зіткнення транспортних засобів для водія автомобіля «Мерседес» ОСОБА_3 визначалась виконанням ним вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Мерседес» ОСОБА_3 не відповідали вимогам н. 13.1 Правил дорожнього руху України і знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТІІ. Технічна можливість уникнення ДТП не визначалася діями водія автомобіля «Ніссан» ОСОБА_8 та водія автомобіля «Тойота» ОСОБА_2 , а цілком залежала від дій водія автомобіля «Мерседес» ОСОБА_3 з виконання ним вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України. В діях водія автомобіля «Ніссан» ОСОБА_8 та водія автомобіля «Тойота» ОСОБА_2 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням ДТП, не вбачається. За поясненнями водія автомобіля «Мерседес» ОСОБА_3 в даній дорожній ситуації водій автомобіля «Мерседес» ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.5 Правил дорожнього руху України та не мав технічної можливості уникнути зіткнення транспортних засобів шляхом виконання ним вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. В діях водія автомобіля «Мерседес» ОСОБА_3 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Запобігання даної пригоди (технічна можливість уникнення ДТП) не визначалася діями водія автомобіля Тойота ОСОБА_2 , в діях якого невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, не вбачається. Водій автомобіля «Ніссан» ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, технічна можливість запобігти зіткнення транспортних засобів для водія автомобіля «Ніссан» ОСОБА_8 визначалася шляхом виконання ним вимог вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. Дії водія автомобіля "Ніссан" ОСОБА_8 не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України і знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові також міститься висновок, що оскільки пояснення відповідача ОСОБА_3 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди суперечать поясненням інших її учасників, а також поясненням пасажирів автомобілів «Ніссан» та «Тойота», свідка ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не довів на підставі належних та допустимих доказів, що позивачу завдано шкоди не з його вини, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову (а.с.141-146).

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78, 79 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо).

Згідно зі ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і надалі - Закон № 1961-IV).

Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IVстраховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, ? МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що всі підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

В даному випадку потерпілі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 реалізували своє право на відшкодування шкоди, спричиненої в результаті ДТП, шляхом звернення до страховика з відповідними заявами. Страховиком здійснено страхове відшкодування відповідачам, відповідно до положень Закону № 1961-IV та на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс № АІ / 8226181), яким був забезпечений ТЗ «Мерседес Бенц», д.н. НОМЕР_1 . На даний час між учасниками справи відсутній спір щодо розміру виплаченого страхового відшкодування.

В подальшому ОСОБА_1 також реалізовано право на стягнення шкоди, розмір якої перевищував страхову суму, з особи, яка завдала таку шкоду - ОСОБА_3 шляхом звернення з позовом до суду у цивільній справі, під час розгляду якої суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування шкоди саме ОСОБА_3 ..

При цьому, як встановлено і вбачається зі змісту наведених вище судових рішень, які набрали законної сили, ОСОБА_3 не доведено, що шкоду завдано не з його вини.. Отже ЦК України саме на нього покладено обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом, яким він володів на відповідній правовій підставі.

Разом з тим позивач на даний час вважає виплату страхового відшкодування відповідачам взагалі безпідставною і просить її повернути, посилаючись на положення Глави 83 ЦК України, а саме на ст.1212 ЦК України, яка регулює випадки на буття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Разом з тим, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямійвказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим бездостатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiднихправовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

За положеннями ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої неможе бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексуУкраїни.

Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦКУкраїни. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інститут узобов`язального права.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі N 6-2978цс15 , атакож у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі №3-11гс15 , від 25 березня 2015 р. у справі №3-5гс15 , від 22.01.2013 р. №5006/18/13/2012 , від 24.09.2014 р. у справі №6-122цс14 , у постановах Вищогогосподарського суду України від 2 липня 2012 року у справі №5006/18/13/2012 , від 15.03.2017 р. у справі №910/10308/15 .

В даному випадку передбачені законом або договором підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування відповіачам на час його здійснення були відсутні, про що свідчить сам факт сплати відшкодування. Не зазначені позивачем такі підстави, передбачені Законом № 1961-IV або договором, і на даний час в позові, що розглядається. Разом з тим судом встановлено, що позивачем як страховиком здійснено страхове відшкодування відповідачам в межах зобов`язальних відносин, отже враховуючи природу правовідносин між сторонами, положення Глави 83 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають. З огляду на викладене, суд не знаходить передбачених законом і зазначених в позові підстав для задоволення такого позову і стягнення зі ОСОБА_1 на користь позивача суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн. та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 29 321,30 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Згідно з ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.4, 11-13, 76-83, 141, 229, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 993, 1191, 1187, 1212-1215 ЦК України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Законі № 1961-IV, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», , адреса: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8, адреса для листування: 01030, м. Київ, вул. Леонотовича, буд. 9, корп. 1, оф. 301,

Відповідачі:

-ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ,

-ОСОБА_2 , 1956 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Повне рішення складнено 05.05.2020 року.

Суддя Н.В. Баркова