Справа № 183/6600/15
№ 2/183/270/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном,

в с т а н о в и в:

12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2011 року позивач з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 . На вказану квартиру отримали право власності у рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному. Увесь час з моменту придбання вказаної квартири у сторін не виникало суперечок чи розбіжностей щодо права власності або права користування цією квартирою. З моменту придбання квартири позивач робив там ремонт, сторони за взаємною згодою з відповідачем деякий час здавали цю квартиру в оренду та ділили грошові кошти порівну. Однак, останнім часом у позивача із відповідачем почалися певні непорозуміння і відповідач почала поступово усувати позивача від користування цією квартирою, а нещодавно взагалі заявила про те, що позивач взагалі не має жодних прав на спірну квартиру і перестала допускати до квартири. Таким чином у позивача із відповідачем склалися неприязні стосунки. Відповідач ОСОБА_4 почала погрожувати, не пускати до спірної квартири та зазначає про те, що має намір позбавити позивача права власності на спірну квартиру. Для того, щоб захистити свої права щодо цієї квартири позивач ОСОБА_1 вирішив звернутися до суду з позовною заявою, в якій просив виділити частку з майна, що є у спільній частковій власності. У процесі розгляду справи було призначено інженерно-технічну експертизу, яка повинна була вирішити питання щодо розподілу спірного житлового приміщення в натурі. В той же час, відповідно до результатів проведеної експертизи виявилося, що на даний момент немає технічної можливості поділити майно в натурі, внаслідок чого позивачем змінено предмет та підстави позову на усунення перешкод в користуванні майном.

У зв`язку з чим, позивач ОСОБА_1 з урахуванням заяви про зміну предмету та підстав позову просив суд усунути перешкоди у користуванні майном, які чинить йому відповідач ОСОБА_4 , а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його до квартири.

Ухвалою суду від 19 листопада 2015 року відкрите провадження у справі.

Заочним рішенням суду від 13 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, усунуті перешкоди у користуванні майном, які чинить ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_4 , а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, а також вирішено питання про розподіл судових витрат.

13 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою, згідно якої просила поновити їй строк для подання заяви про перегляд заочного рішення суду та скасувати заочне рішення.

Ухвалою суду від 27 серпня 2018 року поновлено відповідачу ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення суду та вищезазначене заочне рішення суду від 13 червня 2017 року скасоване, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

28 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду з відзивом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 14 червня 2016 року вона з позивачем ОСОБА_1 придбали житлову квартиру по АДРЕСА_2 , продаж якої згідно з п. 3 договору купівлі-продажу здійснено за 67 759,00 грн. Зазначила, що протягом 2011-2014 років вона з позивачем разом здійснювали певні ремонтні роботи, але грошові кошти на придбання будівельних матеріалів надавала лише вона, оскільки позивач на той час не був працевлаштований. У 2013 році вона зі ОСОБА_1 разом зверталися до Новомосковської міської ради про надання дозволу про виведення з житлового фонду спірної квартири у нежитловий, рішенням якої житлову квартиру АДРЕСА_3 . Вона як фізична особа виконувала певні роботи по реконструкції приміщення, уклала відповідні договори з комунальними установами, за що нею було витрачено понад 100 000,00 грн. Звернула увагу на те, що під час вирішення спору по суті попереднім складом суду повинно було бути ухвалене рішення, яким вона повинна була сплатити позивачу ОСОБА_1 вартість 1/2 частки спірної житлової квартири від суми сплаченої нею та позивачем продавцю в момент здійснення угоди купівлі-продажу, а саме в розмірі 33 730,00 грн.

Ухвалою суду від 21 січня 2019 року закрите підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні посилався на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про зміну предмету та підстав позову, просив позов задовольнити в повному обсязі. Зокрема зазначив, що довіреність від свого імені на ОСОБА_4 про виведення спірної квартири з житлового фонду в нежитловий він не видавав. Довіреність, на яку посилається сторона відповідача, надавалася ним лише на вирішення питань, пов`язаних з комунальними послугами. Ремонт приміщення здійснювався як у житловій квартирі, а не під магазин. Лише у 2017 році йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 намагалася вивести спірну нерухомість з житлового фонду в нежитловий. ОСОБА_1 згоден на компенсацію ОСОБА_4 1/2 частки спірної квартири за умови в розмірі 25 000,00 доларів США.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Вказав, що відповідач змінила замки від приміщення в 2015 році, окремих ключів від приміщення позивач не має. Відповідач в належній сторонам квартирі здійснює підприємницьку діяльність, що перешкоджає позивачу ОСОБА_1 в належному використанні квартири. Після звернення позивача до відповідача з приводу надання доступу до приміщення, позивачу почали надходити погрози.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, посилався на обставини, викладені відповідачем ОСОБА_4 у відзиві, зокрема просив звернути увагу на те, що позивач ОСОБА_1 від свого імені на ім`я ОСОБА_4 оформив довіреність з приводу виведення спірної приміщення з житлового фонду в нежитловий. Наполягав на тому, що спірна квартира є нежитловим приміщенням, у зв`язку з чим вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні приміщення та вселення в нього останнього не підлягають задоволенню.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 є власниками житлової квартири АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки за кожним)на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2011 року серії НОМЕР_1 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 787, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 10009907 від 14 червня 2011 року, витягом про державну реєстрацію прав № 30475184 від 01 липня 2011 року.

На виконання ухвали суду від 12 січня 2016 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України було проведено судову будівельно-технічну експертизу № 767/768-16 від 21 листопада 2016 року, відповідно до результатів проведеної якої виявилося, що на даний момент немає технічної можливості поділити майно в натурі,

Окрім того, в судовому засіданні попереднім складом суду були допитані свідки, які надали наступні пояснення.

Так, свідок ОСОБА_5 показала, що знає позивача та відповідача особисто. Бачила, як позивач робив ремонт в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 . Приблизно в 2015 році вона була свідком, як позивач намагався пройти до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , однак відповідач не пускала позивача до приміщення квартири.

Свідок ОСОБА_6 показала суду, що приблизно в червні 2016 року підійшла до входу в приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де побачила ОСОБА_4 , яка на запитання, де знаходиться ОСОБА_1 повідомила, що не бажає його допускати до приміщення, та відмовилась допускати її до приміщення, як знайому ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір по суті заявлених вимог, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власним майном на свій розсуд.

За ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1,2 ст.358 ЦК України визначають, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 2. ст. 7 ЖК України власник житла має право на володіння, користування і розпоряджання житлом.

Частиною 3 ст. 7 ЖК України передбачено, що власник житла має право розпоряджатися ним на свій розсуд, зокрема продавати, обмінювати, відчужувати іншим шляхом належне йому житло, передавати в найм, укладати інші договори, не заборонені законодавством.

Користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України.

Так, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 ЖК України). Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст.155 ЖК України).

Матеріали справи не містять договору між сторонами з приводу порядку користування спільним частковим майном, доказів на підтвердження припинення чи обмеження права спільної часткової власності позивача. Показаннями свідків підтверджується створення відповідачем перешкод в належній реалізації права користування житловим приміщенням шляхом не допуску без пояснення належних причин позивача до житлового приміщення.

За таких обставин, матеріали справи свідчать, що відповідач без належних правових підстав створює перешкоди позивачу у доступі до належного йому на праві спільної часткової власності майна, доказів протилежного суду відповідач не надала, внаслідок чого враховуючи положення ст. ст. 316, 319, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо усунення перешкод в користуванні ним спірною житловою квартирою АДРЕСА_1 , які чиняться відповідачем ОСОБА_4 та вселення позивача в зазначену квартиру підлягають задоволенню.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те, що спірна квартира є нежитловим приміщенням спростовується наступним.

Статтею 150 Житлового кодексуУРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно зі статтею 8 ЖК УРСР переведення придатних для проживання житлових будинків і житлових приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежитлові, як правило, не допускається. Це можливо лише у виняткових випадках за рішенням органів місцевого самоврядування.

Таким чином, виключення житлових приміщень із житлового фонду та переведення їх у нежитлові здійснюється у виключних випадках відповідними виконавчими органами місцевого самоврядування, а перелік документів, необхідних для здійснення таких процедур, і строки їх розгляду визначаються органами місцевого самоврядування самостійно, шляхом затвердження власних нормативних актів.

В той же час, незважаючи на дозволи, отримані відповідачем ОСОБА_4 щодо переведення житлової квартири у нежитлову, спірна квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована як житлове приміщення, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 30475184 від 01 липня 2011 року.

Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на нерухоме майно щодо зміни його функціонального визначення (переведення з житлового фонду у нежитловий) квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу серії ВРЛ № 011606 від 14 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. за р.№ 787, відсутні.

З урахуванням наведених та встановлених вище обставин, доводи представника відповідача з цього приводу є безпідставними, необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не заслуговують на увагу.

У зв`язку з наведеним, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 82, 89, 141, 142, 258-259, 263-268, 272, 273, 354ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 майном житловою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , які чиняться ОСОБА_4 .

Вселити ОСОБА_1 в житлове приміщення квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 551,20 грн. (п`ятсот п`ятдесят одна грн. 20 коп.).

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 15 травня 2020 року.

Суддя Д. І. Городецький