головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
провадження № 22-ц/824/7076/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, стягувач: ПАТ «Фолькс Банк», особа, бездіяльність якої оскаржується: Заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Селезньов Максим Олександрович,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, стягувач: ПАТ «Фолькс Банк», особа, бездіяльність якої оскаржується: Заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Селезньов М.О. (далі - Заступник начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Селезньов М.О.).

На обґрунтування скарги вказував, що 24 вересня 2015 року заступником начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Селезньовим М.О. була винесена постанова про повернення виконавчого документу у виконавчому провадженні №31206332.

Пунктом 2 зазначеної постанови від 24 вересня 2015 року ВП № 31206332 ухвалено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Проте із даних, які містяться в Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна, вбачається, що державний виконавець не зареєстрував припинення обтяження.

Заявником неодноразово надсилалися заяви до Департаменту ДВС України, про реєстрацію припинення арешту рухомого та нерухомого майна боржника в Державному реєстрі обтяжень рухомого та нерухомого майна № 31423-33-19 від 11 вересня 2019 року, однак жодного реагування зі сторони Департаменту ДВС України не відбувається.

З огляду на зазначене, заявник уважає, що державний виконавець зобов`язаний скасувати усі заходи щодо виконання рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області у справі № 2-1606/10 від 27 лютого 2011 року, та зареєструвати припинення обтяжень, в тому числі рухомого майна.

З урахуванням наведеного, просив припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 2-1606/2010 за виконавчим листом по справі № 2-1606, що був виданий 11 березня 2011 року (ВП № 31206332), та скасувати записи про обтяження рухомого і нерухомого майна ОСОБА_1 в Реєстрі обтяжень рухомого майна та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстрованих згідно постанов державного виконавця ВП № 31206332.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року у задоволені скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та задовольнити його заяву у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, суд першої інстанції не врахував, що ухвалюючи постанову про повернення виконавчого документу від 24.09.2015 державний виконавець зобов`язаний був скасувати усі заходи щодо виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 2-1606/10 від 27.02.2011 року та зареєструвати припинення обтяжень в тому числі рухомого майна. Однак, заступник начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Селезньов М. О. припинивши чинність арешту майна боржника та скасувавши інші заходи примусового виконання рішення, не вчинив дії пов`язані з реєстрацією припинення обтяження майна боржника, враховуючи наявність обтяження у відповідних реєстрах. Таким чином, було порушено приписи статті 40 Закону України № 1404-V111 від 02.06.2019 року "Про виконавче провадження".

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні адвокат Яремчук В.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Інші учасники спору в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що скаржником не зазначено, які саме порушення слід усунути державному виконавцю, у чому полягає порушення державним виконавцем норм права, та які заходи мав би вчинити державний виконавець для забезпечення прав і законних інтересів скаржника.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно із постановою заступника начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Селезньова М.О. про повернення виконавчого документа від 24.09.2015 року встановлено наявність підстав, передбачених ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції Закону, що діяла на час вчинення відповідної дії, для повернення виконавчого листа, виданого 11.03.2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області по справі № 2-1606/2010, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором від 27.11.2007 року у розмірі 13 569 886 грн 22 коп., судові витрати в розмірі 1700 грн за сплату судового збору при подачі позову та 120 грн за сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи до органу, що його видав, та припинення чинності арешту майна боржника і скасування інших заходів примусового виконання рішення.

11.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України із заявою, в якій зазначав, що станом на 11.09.2019 року відповідно до постанови ВП № 31206332 досі є чинним арешт на усе рухоме майно ОСОБА_1 , та заборона на його відчуження. Згідно із положеннями ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_1 просив припинити чинність всіх арештів згідно постанови ВП №31206332, та зареєструвати припинення арешту рухомого та нерухомого майна боржника в Державному реєстрі обтяжень рухомого та нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положеннями частини 3,4 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», якабула чинна на час постановлення постанови про повернення виконавчого документа, виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Згідно із ч. 1 ст. 50 указаного закону у відповідній редакції, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Положеннями ч. 2 та 3 указаної статті передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Отже, чинною на час вчинення виконавчих дій редакцією закону було передбачено, що саме боржник повинен був звернутись із заявою до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно, а не державний виконавець.

Представником ОСОБА_1 не надано доказів звернення боржника до державного виконавця у 2015 році за додатковими копіями постанови для пред`явлення їх до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Тобто, на час винесення постанови про повернення виконавчого документа до суду, який його видав, у державного виконавця та безпосередньо заступника начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Селезньова М.О. не було обов`язку вчиняти дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна у реєстрі. Отже не доведено неправомірних дій чи бездіяльності державного виконавця, а саме ОСОБА_5 , з приводу бездіяльності якого заявлено скаргу ОСОБА_1 , у невиконанні обов`язків, які не були передбачені законом на час вчинення ним виконавчих дій.

Як слідує із матеріалів справи виконавче провадження ОСОБА_5 було завершене і відповідно до положень ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка була чинна на час постановлення постанови про повернення виконавчого документа, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

На час звернення ОСОБА_1 із скаргою на бездіяльність заступника начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Селезньова М.О., а саме у жовтні 2019 року, частиною 2 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Визначаючи передбачені законом випадки щодо обов`язку вчинення виконавцем дій щодо реєстрації припинення обтяження майна, колегія апеляційного суду виходить з такого.

26.11.2015 року Верховною Радою було прийнято Закон "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 834-VIII, який набрав чинності 13.12.2015 року, згідно з яким викладено у новій редакції текст указаного Закону.

Саме з цього часу державний виконавець набув статусу державного реєстратора згідно з положеннями пункту 3 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

В редакції Закону №1404-VIII від 02.06.2016 державний та приватний виконавці набувають прав також державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Лише з набранням чинності редакції Закону №159-IX від 03.10.2019державний та приватний виконавець - набувають прав як державні реєстратори у разі як накладення так і зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України з приводу здійснення реєстрації припинення арешту рухомого та нерухомого майна боржника в Державному реєстрі обтяжень рухомого та нерухомого майна звернувся у вересні 2019 року, тобто до набуття державним виконавцем статусу державного реєстратора щодо реєстрації припинення арешту, застосованого ним під час примусового виконання рішень.

09.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права на припинення обтяження щодо арештованого під час виконавчого провадження майна із скаргою на дії заступника начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Селезньова М.О., у провадженні якого було виконавче провадження у 2015 році, та яке є завершене в силу вимог закону. Підстави визнавати неправомірною бездіяльність державного виконавця, до повноважень якого не входили функції щодо реєстрації припинення обтяження, які були ним зареєстровані згідно з його постановою у межах виконавчого провадження, відсутні. Передбачені законом вимоги щодо прийняття постанови про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання судового рішення, державним виконавцем були дотримані. Боржник не позбавлений був можливості звернутись на підставі указаної постанови із заявою до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно у 2015 році.

ОСОБА_1 не позбавлений також права звернутись до державного виконавця як до державного реєстратора, повноважень якого з приводу реєстрації припинення обтяжень державний виконавець набув лише з 03.10.2019 року.

Доказів бездіяльності, а відтак порушення прав ОСОБА_1 державним виконавцем як державним реєстратором, боржником також не надано.

Департамент державної виконавчої служби України в особі відділу примусового виконання рішень, до якого звертався ОСОБА_1 із заявою про реєстрацію припинення арешту майна боржника, до участі у справі залучений не був.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність скаржником підстав для визнання неправомірною бездіяльності заступника начальника ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Селезньова М.О. та покладення на нього обов`язку вчинити дії стосовно реєстрації припинення обтяження, яке ним було застосоване в межах виконавчого провадження, що перебувало у нього в провадженні, та яке є завершеним.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 липня 2020 року.

Суддя-доповідачТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба