Справа № 467/152/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача- ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ :

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування

Позивач, звернувшись через свого представника до суду із вказаним позовом, посилалась на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач, будучи зареєстрованою за цієї адресою, більш ніж п`ять років, у будинку не проживає і ним не користується, витрати по його утриманню не несе і комунальних послуг не сплачує, натомість добровільно знятись з реєстрації не бажає.

Позивач вказує, що факт реєстрації відповідача за адресою належного їй на праві власності будинку порушує її права, зокрема, права на отримання субсидії та вільного розпорядження нерухомим майном, зокрема, його відчуження.

Процесуальні дії у справі

Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 лютого 2020 року.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 березня 2020 року до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Позиція учасників справи та їхнє вступне слово

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, що викладені у мотивувальній частині заяви.

Зокрема, пояснив, що позивач є власником житлового будинку, який був придбаний за кошти її сина і оформлений на неї.

16 вересня 2014 року позивач зареєструвала за адресою будинку відповідача без дозволу інших членів своєї сім`ї.

Третя особа ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою будинку позивача з 01 березня 2017 року, наразі вона фактично проживає у ньому і разом з позивачем несе усі витрати, пов`язані з утримання будинку.

Натомість відповідач понад п`ять років у будинку не проживає і ним не користується, у той час, як через її реєстрацію третя особа фактично позбавлена можливості отримати субсидію, а позивач розпорядитись своїм нерухомими майном на власний розсуд, у тому числі, й шляхом його продажу.

Відповідач у суді проти позову заперечила, посилаючись на те, що їй ніде зареєструватись.

В подальшому відповідач позов визнала і проти його задоволенні не заперечувала.

Зокрема, пояснила, що позивач доводиться їй рідною бабусею. У 2013 році, коли вона завагітніла, то їй потрібно було стати на облік у лікарні. Оскільки у будинку матері, який знаходиться в АДРЕСА_2 , неможливо зареєструватись, так як на нього немає документів, то вона звернулась до позивача із цього питання, на що остання погодилась.

Позивач підтвердила те, що у будинку ніколи не проживала, ним не користувалась і речей там своїх не тримає. Витрати по утриманню будинку ніколи не несла і не несе на даний час і взагалі на нього ніяким чином не претендує.

Вона має п`ятирічну дитину та перебуває у шлюбі, проте, з чоловіком спільно не проживає, а він, у свою чергу, не дає згоду на її реєстрацію за його місцем проживання.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, позов підтримала, просила його задовольнити та пояснила суду, що вона доводиться рідною онукою позивачу, оскільки її батько ОСОБА_7 це син позивача.

Будинок, що наразі належить позивачу, був придбаний за кошти батька, який у ньому проживав. Влітку 2015 року вона переїхала до батька, який ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрував її у будинку.

Їй відомо, що відповідач просила у бабусі дозволу, аби та зареєструвала її на деякий час за адресою будинку, однак, в подальшому відповідач добровільно знятись з реєстрації відмовилась.

Третя особа підтвердила, що відповідач у будинку ніколи не проживала і ним не користувалась, так само, як ніколи не сплачувала комунальні послуги.

Наразі усі витрати по його утриманню несе вона і позивач, однак, через реєстрацію відповідача вони позбавлені можливості оформити субсидію.

Крім того, бабуся казала, що має намір заповісти їй будинок, проте, у ньому прописана відповідач.

З цих підставі третя особа просила у задоволенні позову відмовити.

Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи, у тому числі й норми права, що підлягають застосуванню

У свою чергу, суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши надані йому докази і оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Зокрема, суд установив, що позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 ( а.с.7,8, 30).

Із даних будинкової книги слідує, що у належному позивачу будинку з 16 вересня 2014 року зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , а з 01 березня 2017 року - третя особа ОСОБА_3 .

Однак, як установив суд, відповідач ніколи не проживала і на даний час не проживає у будинку позивача, у той час як третя особа ОСОБА_3 разом із неповнолітніми дітьми фактично проживає у ньому і користується ним.

Крім того, відповідач не користується будинком навіть періодично і не несе витрат на його утримання, а так само і не сплачує комунальних послуг.

Вказане, окрім пояснень самих учасників справи, підтверджується й даними Акту від 17 грудня 2019 року, що складений депутатом Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області.

При цьому, відповідач не була членом сім`ї позивача.

Так, відповідно до ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну за змістом норми містить і ч1,2 ст. 405 ЦК України, відповідно до яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У свою чергу, за визначенням ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, яка вказує, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Проте, у даному випадку суд установив, що відповідач не проживала постійно разом з позивачем і не вела із нею спільне господарство.

Сторони доводяться лише родичами, але не є членами сім`ї.

Відповідач, як вона сама й підтвердила, лише зареєструвалась за згодою власника за адресою її будинку, маючи при цьому конкретно визначену мету взяття на облік у зв`язку із вагітністю. При цьому, відповідач проживає в іншому житлі, у яке, із її слів, не має змоги зареєструватись.

Як наслідок, відповідача не можна віднести до членів сім`ї позивача - власника житлового будинку.

А тому суд, за таких обставин, вважає, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Зокрема, згідно ч.1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

На підставі ч.5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Отже, сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна, який може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення ( ч.2 ст. 406 ЦК України).

Таким чином, позивач, за наявності істотних обставин, вправі вимагати припинення сервітуту, який полягав у наявності права відповідача на користування житловим будинком, що є власністю позивача.

Визначаючи наявність обставин, що мають істотне значення, які, у совою чергу, зумовлюють припинення сервітуту (права користування житловим будинком) у даному випадку, суд враховував таке.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За змістом ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм правом на власний розсуд.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Та у цьому випадку, суд, у світлі установлених ним обставин справи, вважає дійсними істотні обставини, які обумовлюють визнання відповідача такою, що втратила право на користування належним позивачу житловим будинком.

Зокрема, відповідач ніколи не проживала і не користувалась житлом позивача, а так само і не несла витрат на його утримання, у тому числі, й щодо сплати комунальних послуг, що не відповідає інтересам позивача.

Крім цього, відповідач зареєструвалась у будинку з визначеною метою, яка наразі втратила для неї актуальність, і проживає у іншому житлі, у той час, як неможливість зареєструватись за іншою адресою не підтверджена належними і допустимим доказами і не може вважати «виправданим втручанням».

Та у будь якому випадку, навіть і за дійсності обставин, які не дають змогу відповідачу зареєструватись у іншому житлі, вони (ці обставини) не мають правового значення для вирішення спору, так як факт реєстрації відповідача у належному позивачу будинку протягом тривалого часу, а також відсутність у відповідача тягаря утримання майна, порушує законний інтерес позивача, у тому числі й право на «мирне володіння» її майном.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що факт реєстрації відповідача у належному позивачу будинку порушує права останньої, оскільки гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Як наслідок, позов підлягає до задоволення у спосіб, що запропонований у звернені, тобто, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком.

При цьому, суд не установ фактів, які б перешкоджали відповідачу користуватись сервітутом, принаймні, неприязних відносин із власником чи членами її сім`ї, а так само і будь яких інших об`єктивних факторів, які б унеможливлювали фактичне користування будинком з боку відповідача. Навпаки, остання не має потреби у використанні належного позивачу житлового будинку.

Одночасно, суд відхиляє посилання представника позивача на положення ст. 391 ЦК України.

Так, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Проте зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

На таке вказав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 521/17805/16-ц.

Як наслідок, суд вважає, що у даному випадку застосуванню підлягає норма ч.2 ст. 406 ЦК України, позаяк, сторони не були членами сім`ї, а лише родичами між собою.

Разом із цим, суд відмічає, що у постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. З`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно, суд вважає за можливе змінити правову норму, яка підлягає застосуванню до правовідносин, що у даному випадку виникли між сторонами.

Щодо розподілу судових витрат

За правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, спалчена позивачем сума судового збору у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз`яснити, що відповідно до п.3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, ст. 354 ЦПК України щодо строку апеляційного оскарження судового рішення, продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 .

Суддя І.В. Явіца