Дата документу 22.05.2020 Справа № 328/3036/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 328/3036/19 Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко П.Л.
Провадження №22-ц/807/1609/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кочеткова І.В, Маловічко С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 04 березня 2020 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано йому строк десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 04 березня 2020 року у зв`язку з невиконанням позивачем вимог ухвали Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду від 04 березня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення позовної заяви (заяви) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом додержави Україна в особі Державної казначейської служби України, Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 та надано йому час для усунення недоліків позовної заяви. (а.с. 3- 5).

Згідно ухвали суду позивачу надано строк десять днів, з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме: позивачу необхідно надати суду позовну заяву, складену державною (українською) мовою, оскільки відповідно до положень ст. 9 ЦПК України цивільне судлчинство в судах проводиться державною мовою; на виконання вимог п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, зазначити правильне найменування відповідачів - юридичних осіб, їх поштові індекси, адреси, дентифікаційні коди юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомі номери засобів зв`язку, офіційних електронних адрес та адрес електронної пошти; на виконання вимог п.4 ч.3 ст. 175 ЦПК України, позивачу необхідно конкретизувати зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; зазначити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися; на виконання вимог ч.5 ст. 177 ЦПК України, додати всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

24 лютого 2020 року позивач подав уточнену позовну заяву з урахуванням ухвали Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року № 328/3036/19 (2/328/1141/19). ОСОБА_1 уточнив свою позовну заяву в частині визначення відповідача, а саме виключив зі складу відповідачів Токмацьке відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області. Уточнена позовна заява викладена російською мовою та вказав, що має право на звернення до суду з позовом, викладеним мовою, якою він володіє. (а.с. 9-10).

Інші недоліки позовної заяви на які наголошувалося в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху в повному обсязі не було усунуто.

04 березня 2020 року судом першої інстанції постановлено ухвалу, якою повернуто позовну заяву позивачу.(а.с. 12).

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не усунуто в повній мірі недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху, у вказаний судом строк ОСОБА_1 не подав нової редакції позовної заяви, викладеної державною мовою, внаслідок чого суд позбавлений можливості вирішити питання про відкриття провадження у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Так, за приписами частин 1, 2 статті 185 ЦПК України, якщо позовну заву подано без додержання вимог, зазначених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, то суддя постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Положеннями ч. 3 ст. 185 ЦПК України визначено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, то позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Аналіз вказаних положень закону приводить до висновку, що визначальною умовою при вирішенні питання про відкриття провадження чи повернення позовної заяви, у зв`язку з не усуненням недоліків, є факт отримання позивачем копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Також, позивач повинен усунути недоліки позовної заяви у визначений судом строк.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав російською мовою та зазначив, що обов`язок вести судовий процес та постановляти процесуальні рішення українською мовою покладено на суддів.

Однак, частиною 1 статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Статтею 9 ЦПК України закріплено принцип державної мови судочинства.

Відповідно до ч. ч. 1,4, 7 ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови, як державної», єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова. Статус української мови як єдиної державної мови в Україні визначається виключно Конституцією України. Статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова, як державна, є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Згідно із ч. ч. 1, 4 статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах проводиться державною мовою. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналогічну правову позицію щодо необхідності викладення процесуальних документів державною мовою зайняв Верховний Суд у Постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 757/7543/17-ц , в Ухвалі від 09 листопада 2018 року у справі № 815/39/17, в Ухвалі Верховного Суду від 02 листопада 2018 року у справі № 328/4385/15-ц.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 , необхідно подати позовну заяву, викладену державною мовою, а в разі неможливості її викладення державною мовою, то тією мовою, якою він володіє з перекладом на державну.

Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні "Менцен проти Латвії (заява № 71074/01) зазначив: "... що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (а), (е), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Водночас, більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови".

Враховуючи викладене, відмова у доступі до суду з підстав невиконання вимог закону щодо дотримання української мови при подачі позовної заяви, не є такою, що несумісна з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Крім того, позивачем в порушення ст. 175 ЦПК України, не було усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 20 грудня 2019 року про залишення позовної заяви без руху, а саме: не конкретизовано зміст позовних вимог відносно відповідача держави Україна в особі Державної казначейської служби України; не зазначені всі наявні докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги; не зазначено, чи вживалися заходи досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, не надано підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову ( позовів) до цього ж відповідача ( відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем в повному обсязі не було усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Токмацького районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року про залишення позовної заяви без руху.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання про визнання позозовної заяви неподаною та повернення її позивачу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Токмацького районного суду Запорізької області від 04 березня 2020 року без змін.

Одночасно колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права подати позов, оформивши його у відповідності до положень ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375,381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 04 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 22 травня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В.Маловічко С.В.