РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12.05.2020 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі :

головуючого судді Єпішина Ю.М.,

секретар Капітонова А.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Дніпровської районної у місті Херсоні ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Дніпровської районної у місті Херсоні ради, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбу від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач не цікавилась життям дочки, не приймала участі у її вихованні та фактично самоусунулася від піклування про доньку. Позивач не має наміру перешкоджати Відповідачу в здійсненні її прав та обов`язків щодо дитини. Окрім того, вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. На основі викладеного, позивач просить визначити місце проживання доньки разом з ним.

Ухвалою від 19.02.2019 року справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою від 17.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, подали заяви якими позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов до суду не подала.

Представник третьої особи через канцелярію суду надала висновок.

12.05.2020 року постановлено ухвалу про заочний розгляд даної справи.

За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України.

Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2008 року, який було розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16.08.2017 року (а.с.11).

Від даного шлюбу сторони по справі мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12), яка згідно довідки від 21.11.2018 року №07-13/309 навчається у спеціалізованій школі №52 (а.с.19).

ОСОБА_2 13.01.2018 року уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07.05.1999 року №38 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

Відповідно до довідки №24/4-39 від 22.11.2018 року ОСОБА_1 працює у ДУ «Херсонський слідчий ізолятор», на посаді чергового помічника начальника та грошове забезпечення за 6 місяців 2018 року складає 74395,57 грн., за місцем роботи характеризується з позитивної сторони, що підтверджується службовою характеристикою (а.с.22-23).

Згідно медичної довідки №99 від 24.10.2017 року ОСОБА_1 має задовільний стан здоров`я (а.с.24).

Відповідно до довідки №11445/361/18 від 09.11.2018 року позивач на профілактичному обліку Дніпровського ВП ХВП ГУНП та у розшуку не перебуває, до адміністративної відповідальності за порушення публічного порядку упродовж року не притягався (а.с.25).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19.03.2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів.

25.01.2019 року складено акт обстеження умов проживання, зі змісту якого убачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком ОСОБА_1 , про що сама виявила бажання, за адресою: АДРЕСА_1 та має необхідні умови для проживання.

З Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Херсоні ради №02-49/1244 від 16.07.2019 року вбачається, що враховуючи рівні права батька та матері на проживання з дитиною та її виховання, вік, стан здоров`я, прихильність дитини до батька, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, та інші обставини, що мають істотне значення, орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , також враховуючи, той факт що дитина виявила бажання проживати разом з батьком, не порушуючи права матері ОСОБА_2 брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ч.3 ст.157 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц (касаційне провадження № 61-23861св18), підтверджено правильність висновків суду першої інстанції, щодо обрання місця проживання дитини з батьком, акцентувавши на пріоритеті найкращих інтересів дитини, навівши аргументацію щодо дискримінаційного підґрунтя, на якому базується підхід до можливості розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин, про що зазначено в принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Лекзарації, є юридично обов`язковим міжнародним договором.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного.

Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, §46, 03 грудня 2009 року).

Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (див., наприклад, Шарон Детрік , Конвенція Організації Об`єднаних Націй про права дитини, Путівник до «Travaux Preparatoires», 1992 р., і Токо Кайме , «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009).

Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (цитувалася вище, § 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.).

Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї».

Суд вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Таким чином, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, а також думку третьої особи, а саме визначення місця проживання дитини разом з батьком, суд дійшов висновку, що позивачем в достатній мірі доведено наявність виняткових підстав в розумінні ст.161 СК України для визначення місця проживання дитини саме з батьком (позивачем по справі).

Беручи до уваги вищевикладене, суд на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Питання про судові витрати вирішується судом згідно вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.7, 109, 110, 112, 141, 157, 160, 161 СК України, ст.ст.4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 89, 141, 206, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Дніпровської районної у місті Херсоні ради, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ІПН НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 704,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Суддя Ю.М. Єпішин