Справа № 569/2334/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2020 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi Кучиної Н.Г.,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

представника позивача адвоката Тарасюка Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0203 га (203 кв.м.), для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 03 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 від імені яких діяла ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 укладено Договір купівлі-продажу 2/3 частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дереньком Р.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2091.

Відповідно до вищезазначеного договору позивач набула права власності на 2/3 частки житлового будинку А-1 з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв.м., житловою площею, 51,2 кв.м. Вказаний житловий будинок належав продавцям на наступних умовах:

- 1/3 частка вказаного будинку належала на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_7 ;

- 1/3 частка вказаного будинку належала на праві приватної спільної часткової власності відповідачам: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 9/100 частки кожному.

03 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0165 га, розташованої в АДРЕСА_1 та наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 561010000:01:050:0449., посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2093.

Крім того, 18 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено Договір купівлі-продажу 1/3 ідеальної частки в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філюк В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1450.

Відповідно до вищезазначеного договору ОСОБА_8 продав для співвласниці позивачу ОСОБА_1 належну йому на праві приватної спільної часткової власності 1/3 ідеальної частки в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв.м., житловою площею, 51,2 кв.м., частка якого розташована на приватизованій земельній ділянці площею 0,0033 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:050:0449.

Отже, на даний час вона є власником 1/1 частки (100%) житлового будинку А-1 з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, земельні ділянки для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку господарських будівель та споруд зареєстровані за нею не в повному обсязі (частково), а саме: площею 0,0165 га, яка набута на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу від 03 серпня 2018 року, укладеного з ОСОБА_7 ; площею 0,0033 га набуто на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу від 18 квітня 2019 року, укладеного з ОСОБА_8 .

На даний час у її фактичному користуванні та розпорядженні також знаходиться земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0203 га (203 кв.м.), право власності на яку фактично перейшло до ОСОБА_1 (на підставі ч.1 ст. 120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України) при купівлі 1/3 частки вказаного будинку у відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 03 серпня 2019 року зареєстровано в реєстрі за № 2091.

Але, вона не має можливості вільно користуватися та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою, оскільки попередній власник ділянки не отримав кадастрового номеру, тому і змушена звертатися до суду за захистом свого гарантовоного Конституцією та Законами України права.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. ОСОБА_3 подав заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю. Від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в матеріалах спрви наявна нотаріально посвідчена заява, в якій останні зазначають про те, що не заперечують проти визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем ОСОБА_10 .

Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 09 годину 00 хвилин 10 березня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк для подання відзиву та заперечень.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними, а тому позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії РВ № 000086 від 06 листопада 1996 року ОСОБА_11 (рідний батько ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та дядько ОСОБА_3 ) належала земельна ділянка загальною площею 0.1465 га, з наступним цільовим призначенням:

- 0.1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (1/3 існуючого житлового будинку літ. А-1 за адресою: АДРЕСА_1 та на той час незакінченого будівництва житлового будинку літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 (на даний час адреса АДРЕСА_1 );

- 0.0465 га для ведення особистого підсобного господарства.

В результаті неодноразових судових проваджень та затвердження (визнання) мирових угод (ухвала Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 20.02.2004 р. у справі № 2?234/2004; рішення Рівненського міського суду від 01.10.2008 р. у справі № 2?199/07; ухвала Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 03.10.2011 р. у справі № 2?1368/11, яка була переглянута за нововиявленими обставинами ухвалою Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 04.02.2013 р. у справі № 1715/20574/12), щодо розмежування вказаних будинковолодінь та земельної ділянки між спадкоємцями ОСОБА_12 , вказане майно було поділено наступним чином:

Вищезгадана земельна ділянка ОСОБА_11 загальною площею 0.1465 га та житлові будинки були розподілені остаточно між трьома спадкоємцями та закріплена за двома будинковолодіннями, а саме:

1. Уже завершений будівництвом житловий будинок літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 було розділено на дві квартири АДРЕСА_2 заг. площею 101,6 кв.м.(власники - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) та № 2 заг. площею 80,1 кв.м.(власник ОСОБА_13 - мати ОСОБА_11 )

Також, з вищевказаної земельної ділянки загальною площею 0.1465 га було виокремлено, земельну ділянку загальною площею 0.1262 га, в тому числі площею 0.0797 га для обслуговування житлового будинку літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 (0.0440 га ОСОБА_13 та 0.0357 га ОСОБА_2 і ОСОБА_4 ) та площею 0.0465 га для ведення особистого підсобного господарства (0.0232 га ОСОБА_13 та 0.0233 га ОСОБА_2 і ОСОБА_4 ). Отже залишок земельної ділянки після розподілу становив площу 0.0203 га.

2. Уже 1/3 частка житлового будинку літ. А-1 за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, що залишилася для його обслуговування площею 0.0203 га, була розділена між ОСОБА_2 9/100 частки, ОСОБА_4 9/100 частки та їх бабусею ОСОБА_13 9/100 частки.

Проте, як слідує з вищенаведеного нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу 2/3 частки житлового будинку за № 2091 та вказаних судових рішень ОСОБА_13 подарувала своєму онуку ОСОБА_3 належну їй 9/100 частки житлового будинку літ. А-1 за адресою: АДРЕСА_1 , а отже в силу ч.1 ст. 120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України до ОСОБА_3 фактично перейшло право власності і на земельну ділянку площею 203 кв.м.

Крім того, після набуття у власність 2/3 частки житлового будинку А-1 з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , позивач звернулася до ФОП ОСОБА_14 для виготовлення технічної документації для проведення державної реєстрації за собою права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 право власності на яку фактично перейшло до ОСОБА_1 (ч.1 ст. 120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України) при купівлі 1/3 частки вказаного будинку у відповідачів.

В результаті проведення кадастрової зйомки земельної ділянки на АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_14 було попередньо невірно прораховано площу земельної ділянки а саме вказано 0.0191 га.

02 квітня 2019 року ОСОБА_6 , яка є представником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 нотаріально посвідчила заяву про відмову від земельної ділянки в АДРЕСА_1 та погодження (не заперечення) про передачу цієї земельної ділянки позивачу, заяву зареєстровано в реєстрі за № 1500 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філюк В.М.

Згідно листа приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Р.І. Деренько, вбачається, що 02.08.2018 р. ним було посвідчено Договір купівлі-продажу 2/3 частки житлового будинку, який зареєстровано в реєстрі за № 2091.

Предметом вказаного договору є 2/3 частки житлового будинку А-1 з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв.м., житловою площею, 51,2 кв.м; покупець: ОСОБА_1 , 1/3 частка вказаного житлового будинку відчужувалася продавцями: ОСОБА_15 , ОСОБА_4 ; ОСОБА_3 , а інша 1/3 частки житлового будинку продавцем ОСОБА_7 .

03 серпня 2018 року також було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2093 Договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0165 га укладений між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_1 .. Вказана земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 та надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 561010000:01:050:0449.

Частиною другою ст. 377 Цивільного кодексу та частиною шостою ст. 120 Земельного кодексу встановлено вимоги щодо обов`язковості зазначення в договорі, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, кадастрового номера земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

При цьому інформація про кадастрові номери земельних ділянок міститься винятково в Державному земельному кадастрі, відомості з якого є офіційними (ст. 20 Закону України Про Державний земельний кадастр).

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (ст. 791 Земельного кодексу).

При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер (ч.9 ст. 24 Про Державний земельний кадастр).

Отже, формування земельної ділянки супроводжується розробкою власником такої землі відповідної документації із землеустрою, яка і є підставою для державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та присвоєння їй кадастрового номера.

Нотаріусом не посвідчувалося відчуження земельної ділянки площею 0,0203 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , яка відноситься до 1/3 частки вказаного житлового будинку відчуженого ОСОБА_15 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю кадастрового номеру вказаної земельної ділянки.

Зареєструвати (посвідчити) перехід права власності на земельну ділянку 0,0203 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 можливо лише за умови визнання у судовому порядку права власності на вказану земельну ділянку (ч.1 ст. 120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України) та присвоєння їй кадастрового номеру.

Відповідно до ст. 116 ЗК України набуття права на землю здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст. 80 та ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільноправових угод.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ч. 1 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Наведенні законодавчі приписи фактично в імперативній формі передбачали автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду.

Отже, вищенаведені норми законодавства закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Всі викладені обставини ніким з відповідачів не оспорюються і не заперечуються.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Зміст укладених між сторонами правочинів не суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, що відповідає вимогам статті 203 ЦПК України.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинні договори чи інші правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Фактично спільні дії сторін та складені ними документи були направлені на зміну власника земельної ділянки.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другої сторони (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено у частині першій статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом також встановлено, що після набуття земельної ділянки позивач користується нею, однак провести перереєстрацію земельної ділянки не змогла, оскільки попередні власники не отримали кадастровий номер на земельну ділянку, що унеможливлює на даний час належне оформлення земельної ділянки позивачем.

Тому, в силу ч. 1 ст. 120 ЗК України, згідно якої до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, ОСОБА_1 являється власником вищевказаної земельної ділянки.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 16 ЦК України серед інших способів захисту цивільних прав є визнання права та інтересів.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

При цьому, вирішуючий даний спір, має бути врахована й презумпція правомірності володіння майном володіння майном вважається правомірним, якщо інше не встановлено судом.

Виходячи зі змісту договору купівлі-продажу (стаття 655 ЦК України), за яким дії однієї сторони спрямовані на передачу майна у власність другій стороні, та приймаючи до уваги положення статей 235,328 ЦК України, суд, враховуючи встановлені по справі обставини, прийшов до висновку, що є достатні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на власності на земельну ділянку площею 0,0203 га (203 кв.м.), для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, при вирішенні спору суд вважає необхідним врахувати наступне.

Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Основною метою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Європейський Суд з прав людини у ряді випадків вбачав порушення ст. 1 Протоколу навіть тоді, коли не було юридичного позбавлення права власності на майно, але через ті або інші обставини людина була позбавлена практичної можливості користуватися своєю власністю.

В рішенні по справі «Онер`їлдіз проти Туреччини» Європейський суд висловився наступним чином: «Справжнє, ефективне здійснення права, що охороняється цією нормою, не залежить від одного обов`язку держави не втручатися і може вимагати забезпечення позитивних заходів щодо захисту, особливо, якщо існує позитивний зв`язок між заходами, здійснення яких заявник вправі очікувати від державних органів, і ефективним користуванням його майном...»

Отже, обмеження в праві володіння, користування та розпорядження належним позивачу транспортним засобом суперечать вимогам чинного законодавства та порушують надані йому права і його законні інтереси.

При цьому, суд також враховує наявність ухвали Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 20 лютого 2004 року у справі № 2?234/2004; рішення Рівненського міського суду від 01 жовтня 2008 року у справі № 2?199/07; ухвали Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 03 жовтня 2011 року у справі № 2?1368/11, яка була переглянута за нововиявленими обставинами ухвалою Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 04 лютого 2013 року у справі № 1715/20574/12, якими були встановлені обставини переходу права власності на спірну земельну ділянку до попередніх власників, а в подальшому до ОСОБА_1 . Дані рішення судів набрали законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, надавши оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем, дослідивши повно та всебічно обставини справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає що позов є повністю обґрунтованим та підлягає до задоволення у повному обсязі з наведених вище підстав.

Кеpуючись ст.ст. 12,81,141,264-268,273,354,355 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити повнiстю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0203 га (203 кв.м.), для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його оголошення до Рівненського апеляцiйного суду через Рiвненський мiський суд, або безпосередньо до Рівненського апеляцiйного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину процесуальні строки розгляду апеляційної скарги продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 28 квітня 2020 року.

Суддя: Н.Г.Кучина