ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6235/19 Номер провадження 22-ц/814/1284/20Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Павлова Ігоря Геннадійовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2020 року у складі судді Тімошенко Н.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення індексації та заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення індексації та заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку.

В обґрунтування позову вказував, що він являвся працівником даного товариства. 16 грудня 2013 року були внесені зміни до чинної галузевої угоди, укладеної між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками, відповідно до яких розділ 3.6 щодо пільг та соціальних гарантій указаної угоди доповнили новим абзацом такого змісту: «Здійснювати недержавне пенсійне забезпечення залізничників через Професійний недержавний пенсійний фонд «Магістраль» відповідно до «Програми недержавного пенсійного забезпечення залізничників», що є додатком № 4 до Галузевої угоди». На виконання галузевої угоди у 2013 році ПАТ «Українська залізниця» сплатило внески у професійний недержавний пенсійний фонд «Магістраль» на користь позивача. Однак, у 2014, 2015 та 2016 роках відповідач внески в сумі 675,50 грн., 748,50 грн. та 1025,97 грн. відповідно не сплатив. Загалом відповідач не сплатив внесків у професійний недержавний пенсійний фонд «Магістраль» на суму 2 449,97 грн.

Вважає, що вказані виплати до недержавного пенсійного фонду є частиною його заробітної плати та вказаними діями відповідач порушив законодавство в частині оплати праці.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час затримки остаточного розрахунку в сумі 2449,97 грн., індексацію заробітної плати в сумі 1390,65 грн. та судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 24000 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вказані виплати не відносяться до оплати праці та не підлягають індексації відповідного до Закону.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник позивача адвокат Павлов І.Г. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального права, просить його скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що соціальні гарантії, які передбачені галузевою угодою між державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками відповідно до Закону України «Про оплату праці» та Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку (МСБО) 19 «Виплати працівника» вважаються видом винагороди працівникам суб`єкта господарювання поряд із заробітною платою та іншими виплатами, та як втрачена частина доходу позивача у зв`язку з порушенням строків її виплати підлягає компенсації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Ольховський В.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як безпідставну, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 30 грудня 1998 року по 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 працював у виробничому підрозділі «Полтавський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по віку.

16 грудня 2013 року спільною постановою Державіної адміністрації залізничного транспорту України та Ради профспілки залізничників і транспортних будівельників України були внесені зміни до галузевої угоди, а саме: «Пункт 3.6.20 (зі змінами та доповненнями від 28.02.2006, від 04.10.2010) розділу 3.6 «Пільги та соціальні гарантії» Галузевої угоди доповнено новим абзацом такого змісту: «Здійснювати недержавне пенсійне забезпечення залізничників через Професійний недержавний пенсійний фонд «Магістраль» відповідно до «Програми недержавного пенсійного забезпечення залізничників», що є додатком № 4 до Галузевої угоди».

29 грудня 2010 року між державним підприємством «Південна залізниця» (вкладник) та Професійним недержавним фондом «Магістраль» (адміністратор) укладений Пенсійний контракт серії 18-6В № 254 на користь працівників підприємства, відповідно до якого вкладник зобов`язався сплачувати пенсійні внески на користь учасників, а адміністратор, в свою чергу, зобов`язався забезпечувати ведення персоніфікованого обліку пенсійних коштів та здійснювати пенсійні виплати учасникам.

24 грудня 2013 року між вказаними сторонами укладено додаткову угоду № 2 до Пенсійного контракту серії 18-6В № 254, згідно додатку № 1 до якої ОСОБА_1 включений до вказаного пенсійного контракту як учасник, на користь якого оплачуються пенсійні внески.

У 2013 році ПАТ «Українська залізниця» здійснило перерахування до професійного недержавного фонду «Магістраль» на всіх працівників відповідно до розпорядження Укрзалізниці № Ц-1/1170 від 16.12.2013 та Програми недержавного пенсійного забезпечення залізничників (додаток №4 до Галузевої угоди), згідно якої у розділі III зазначено, що на момент запровадження цієї програми розмір першого пенсійного внеску визначається шляхом ділення коштів, передбачених у фінансовому плані на недержавне пенсійне забезпечення, на кількість працюючих, за виключенням тих працівників, які досягли пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У 2014-2016 роках виплат на користь ОСОБА_1 за Пенсійним контрактом серії 18-6В № 254 здійснено не було.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за своєю правовою природою, страхові виплати за програмами недержавного пенсійного забезпечення не входять до структури заробітної плати та на них не поширюються норми статті 233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», й вимоги позивача є безпідставними.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України«Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно Закону України «Про оплату праці»(стаття 2) заробітна плата складається з основної заробітної плати - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткової заробітної плати - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Система недержавного пенсійного забезпечення - це складова частина системи накопичувального пенсійного забезпечення, яка ґрунтується на засадах добровільної участі фізичних та юридичних осіб, крім випадків, передбачених законами, у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання учасниками недержавного пенсійного забезпечення додаткових до загальнообов`язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат.

Суб`єктами недержавного пенсійного забезпечення є: недержавні пенсійні фонди; страхові організації, які уклали договори страхування довічної пенсії з учасниками фонду, страхування ризику настання інвалідності або смерті учасника фонду; банківські установи, які уклали договори про відкриття пенсійних депозитних рахунків; вкладники та учасники пенсійних фондів, учасники накопичувальної системи пенсійного страхування; вкладники пенсійних депозитних рахунків; учасники недержавного пенсійного забезпечення; засновники пенсійних фондів; роботодавці - платники корпоративних пенсійних фондів; саморегулівні організації суб`єктів, які надають послуги у сфері недержавного пенсійного забезпечення; органи державного нагляду і контролю у сфері недержавного пенсійного забезпечення; адміністратори пенсійних фондів; компанії з управління активами; зберігачі; аудитори; особи, які надають консультаційні та агентські послуги відповідно до цього Закону.

Недержавне пенсійне забезпечення здійснюється: пенсійними фондами шляхом укладення пенсійних контрактів між адміністраторами пенсійних фондів та вкладниками таких фондів відповідно до цього Закону; страховими організаціями шляхом укладення договорів страхування довічної пенсії з учасниками фонду, страхування ризику настання інвалідності або смерті учасника фонду відповідно до цього Закону та законодавства про страхування; банківськими установами відповідно до цього Закону та законодавства про банківську діяльність шляхом укладення договорів про відкриття пенсійних депозитних рахунків для накопичення пенсійних заощаджень у межах суми, визначеної для відшкодування вкладів Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, що встановлюється згідно із законом (стаття 2 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення»).

Як вбачається з Пенсійного контракту серії 18-6В № 254 від 29.12.2010 року (із доповненнями), укладеного між Професійним недержавним пенсійним фондом «Магістраль» та Південною залізницею, як вкладником недержавного пенсійного фонду, відповідач зобов`язався сплачувати на користь учасників, до яких належить і позивач по справі ОСОБА_1 , пенсійні внески в розмірі, порядку і в строки, встановлені Контрактом відповідно до умов обраної пенсійної схеми, яка визначає умови та порядок недержавного пенсійного забезпечення учасників фонду.

За невиконання або неналежне виконання умов Контракту за домовленістю сторін встановлена відповідальність у виді відшкодування збитків та сплати пені.

Таким чином, обов`язок відповідача сплачувати пенсійні внески на користь позивача ґрунтується на договірних правовідносинах, які регулюються нормами цивільного законодавства, а не нормами трудового права, на яке посилається сторона позивача.

За своєю правовою природою внески роботодавця за договором недержавного пенсійного забезпечення не входять до системи оплати праці та не є доходами працівника у розумінні статті 94 КЗпП України, статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати що підлягають компенсації», отже, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права.

Відповідно до статтей 4, 5, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки вимоги позивача не відповідають фактичним обставинам справи та не основуються на законі, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги представника позивача висновків суду першої інстанції не спростовують. Аргументи апелянта, що 2449,97 грн. внесків у Професійний недержавний пенсійний фонд «Магістраль», які відповідач не сплатив на користь позивача, є винагородою працівника поряд із заробітною платою є безпідставними та ґрунтуються на власному довільному тлумаченні наведених ним норм права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Встановлено, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на законність оскаржуваного рішення не впливають, тому апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Павлова Ігора Геннадійовича- залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна