РІШЕННЯ

Іменем України

29.07.2020 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузя В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Терлецького В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського центру зайнятості про стягнення моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.02.2016р. Львівським міським центром зайнятості йому, позивачу, було надано статус безробітного. 18.02.2016р. було призначено допомогу по безробіттю. 20 квітня 2016 року Львівським міським центром зайнятості на підставі укладеного договору про професійне навчання безробітного № 00003 від 19 квітня 2016 року його було направлено у СТК «Львівська політехніка» ТСО України для проходження навчання за професією охоронник з 20 квітня 2016 року по 23 червня 2016 року. Після проходження навчання, 31 серпня 2016 року йому було видано направлення на працевлаштування №0023008 на робоче місце охоронника у ПП «Деос Охорона» за адресою: м. Львів, вул. Зелена 149. Відвідавши вказану адресу він виявив, що за цією адресою ПП «Деос Охорона» не знаходиться. Незважаючи на відсутність за адресою: м. Львів, вул. Зелена 149 ПП «Деос Охорона» йому було припинено виплатe допомоги з безробіття у зв`язку із дворазовою відмовою від підходящої роботи. Таким чином, йому було фактично відмовлено у виплаті допомоги з безробіття. Після припинення виплати з допомоги Львівським міським центром зайнятості, він звернувся зі скаргою до Уповноваженого з прав людини. Після чого його було запрошено до обласного центру зайнятості та фактично працевлаштовано у ТзОВ «Сейф Варта». Незважаючи на його працевлаштування за набутою професією за сприяння обласного центру зайнятості Львівський міський центр зайнятості звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовною заявою про стягнення з нього, позивача, на користь Львівського міського центру зайнятості коштів в сумі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 86 коп. (повернення вартості професійного навчання та компенсації за проїзд). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова (справа №462/2808/17) від 24 жовтня 2018р. у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості до нього, позивача, про стягнення коштів було відмовлено за безпідставністю. Львівський міський центр зайнятості не погодившись із рішенням Залізничного районного суду м. Львова подав апеляційну скаргу. 18 квітня 2019р. Львівський Апеляційний суд постановив апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 жовтня 2018 року залишити без змін. Таким чином, 18 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд визнав неправомірність дій Львівського міського центру зайнятості. Постанову Львівського апеляційного суду він, позивач, отримав 31.05.2019р. На сьогоднішній день рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 жовтня 2018р. набуло законної сили, а отже неправомірність дій Львівського міського центру зайнятості не потребує доведення. Неправомірні дії Львівського міського центру зайнятості призвели до довготривалих моральних страждань, душевних страждань, також фактично було принижено його, позивача, гідність. Практично з 07 вересня 2016 року по 18 квітня 2019 року він, позивач, переживав дискомфорт в зв`язку з тим, що був змушений витрачати свій вільний час на доведенні своєї правоти у судах. Через неправомірні дії Львівського міського центру зайнятості у нього порушились нормальні життєві зв`язки, він змушений був витрачати час на підготовку до судових процесів та участі в судовому процесі. Вважає, що Львівським міським центром зайнятості нанесено моральні збитки, які він, позивач, оцінює в 128 067 (сто двадцять вісім тисяч шістдесят сім) гривень 00 коп. Просить позов задоволити та стягнути з Львівського міського центру зайнятості на свою користь 128 067 (сто двадцять вісім тисяч шістдесят сім) гривень 00 коп. моральної шкоди та 1921, 00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 коп. судового збору.

В чергове судове засідання позивач не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, подав клопотання про відкладення слухання справи.

В чергове судове засідання представник відповідача не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просить відмовити. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, в якому директор Львівського міського центру зайнятості просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вважає, що позов є необґрунтованим та безпідставним, з врахуванням поведінки самого позивача в період його перебування на обліку як безробітного (втрата посвідчення водія, тривале невчинення ним дій щодо відновлення посвідчення водія, не відвідування роботодавців щодо виданих направлень на працевлаштування), а відтак такими діями позбавляв можливостей реалізації свого права на працю та отримання заробітку.

Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін з ухваленням рішення у справі, зважаючи на стадію судового процесу та розумні строки розгляду справи.

У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові заяви та пояснення сторін, матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у цивільній справі № 462/2808/17 у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч.4 ст. 82 ЦПК України вказує на те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак, суд не може погодитись з доводами позивача про те, що вищезазначеними судовими рішеннями встановлена неправомірність дій Львівського міського центру зайнятості. Суди дійшли висновку про безпідставність стягнення грошових коштів з позивача як вартості навчання та компенсації за проїзд.

Позивач просить стягнути моральну шкоду, завдану внаслідок неправомірних дій відповідача, які призвели, на думку позивача, до довготривалих моральних страждань, принижено його, позивача, гідність, він переживав дискомфорт в зв`язку з тим, що був змушений витрачати свій вільний час на доведенні своєї правоти у судах, у нього порушились нормальні життєві зв`язки.

Згідно з ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. П.2 ч.1 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність

причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з роз`ясненнями постанови пленуму Верховного суду, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

У відповідності до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В порушення зазначених вимог законодавства, позивачем не доведено законність заявлених ним позовних вимог до відповідача.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Заявляючи позовні вимоги, позивач обґрунтовує такі, як на його думку, неправомірними діями відповідача, які полягають у зверненні до суду з позовом. Такі обґрунтування не доводять неправомірних дій відповідача, оскільки право звернення до суду закріплене ст.55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, ст.16 ЦК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За таких обставин, відповідач діяв в межах свої повноважень.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 12, 81, 82, 258, 259, 263-265, 352, 354, ЦПК України,-

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення з Львівського міського центру зайнятості 128 067 (сто двадцять вісім тисяч шістдесят сім) гривень 00 коп. моральної шкоди та 1921, 00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 коп. судового збору за безпідставністю таких.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з часу виготовлення його повного тексту до Львівського апеляційного суду через суд, що ухвалив рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ;

Відповідач: Львівський міський центр зайнятості, юридична адреса: м. Львів, вул. Кн. Ольги, 122, .

Суддя В. Кузь