У х в а л а

18 травня 2020 року

м. Київ

справа № 638/8849/19

провадження № 61-7546ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Свій позов ОСОБА_1 мотивував тим, що у в провадженні другого слідчого відділу прокуратури Харківської області перебувало кримінальне провадження від 03 лютого 2017 року за його заявою про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень.

24 липня 2017 року старший слідчий другого слідчого відділу прокуратури Харківської області Стецюк Т. І. без проведення необхідних слідчих дій винесла постанову про закриття зазначеного кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю в діях осіб складу кримінальних правопорушень.

28 серпня 2017 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова зазначену постанову скасовано, у зв`язку з її незаконністю та не проведенням процесуальних дій.

Надалі, 29 листопада 2017 року, 18 травня та 19 жовтня 2018 року, також 26 лютого 2019 року слідчі прокуратури Харківської області виносили аналогічні постанови.

Ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 березня, 16 серпня та 19 листопада 2018 року, також 16 травня 2019 року постанови про закриття кримінального провадження були скасовані у зв`язку з їх незаконністю та не проведенням процесуальних дій.

Зазначає, що незаконними рішеннями посадових осіб прокуратури Харківської області, у зв`язку з неодноразовим незаконним закриттям кримінального провадження, тривалим та неефективним проведенням досудового розслідування, відсутністю належного процесуального керівництва з боку відповідного прокурора йому завдана моральна шкода у розмірі 100 тис. грн.

Враховуючи викладене, оскільки протягом тривалого часу він був змушений відвідувати прокуратуру та звертатися до суду з метою захисту та поновлення своїх прав, як потерпілого, стан його здоров`я погіршився, був порушений його звичний спосіб життя, принижено честь, гідність та ділову репутацію, тому просив суд за рахунок коштів державного бюджету України компенсувати йому моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн, спричинену йому прокуратурою Харківської області, внаслідок протиправної бездіяльності під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 січня 2020 року позов ОСОБА_1 частково задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 5 тис. грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведено наявність моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями посадових осіб прокуратури Харківської області під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Враховуючи характер й обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав ОСОБА_1 , їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, тяжкість вимушених змін у його житті, суд вважав грошову суму в розмірі 5 тис. грн обґрунтованою, розумною та справедливою для відшкодування моральних страждань.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року, апеляційну скаргу прокуратури Харківської області задоволено.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 січня 2020 року скасовано, й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

28 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 30 квітня 2020 року, в якій скаржник просить суд постанову Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року скасувати, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Так у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був установлений у розмірі 2 102 грн.

Ціна позову у цій справі становить 100 тис. грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200), тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання заявника на випадки, передбачені підпунктами а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Проте, наведені у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у цій справі не дають підстав для висновків про те, що касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпунктів а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань касаційна скарга не містить.

Наведене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, статтями 175, 176 пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара