Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 серпня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Орєхова О.І.,

за участю секретаря - Сокур О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київська обласна державна адміністрація до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач Перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Київська обласна державна адміністрація до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, посилаючись на наступні обставини.

Білоцерківською місцевою прокуратурою за результатами досудового розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000369 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України виявлено порушення вимог земельного законодавства під час передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2

Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 07.03.2014 № КИ/:03:024/00016281 «Про затвердження документації та надання земельної ділянки у власність» у приватну власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва надано земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0043 за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Після цього на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2015 № 2629 ОСОБА_2 відчужив належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :03:024:0043 на користь ОСОБА_1 .

Аналізом додержання вимог земельного законодавства на території Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області встановлено, що наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 07.03.2014 № КИ/:03:024/00016281 є незаконним та повинен бути визнаний судом недійсним з наступних підстав.

Проаналізувавши інформацію, надану Регіональним офісом водних ресурсів річки Рось (лист від 03.12.2018 № 282/02.1), Центральною геофізичною обсерваторією імені Бориса Срезневського (лист від 03.04.2019 № 17-08/727) та Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (лист від 24.06.2019 № 375/01 з графічними матеріалами) встановлено, що вказана вище земельна ділянка площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0046, яка на момент її відведення у 2014 році, так і на сьогодні, накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу річки Рось.

Зокрема, згідно інформації Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось та Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України річка Рось відноситься до середніх річок, ширина прибережної захисної смуги якої становить 50 метрів. При цьому, вказана вище земельна ділянка знаходиться в місці де крутизна схилу берегу річки Рось перевищує 3 градуси, а тому, в силу положень ст. 88 Водного кодексу України, ширина прибережної захисної смуги подвоюється та відповідно складає 100 метрів.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають, усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Статтею 59 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково- дослідних робіт.

Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування.

Слід зазначити, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Так, відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

Більше того, ст. 60 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво.

Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Згідно ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що як на момент відведення у приватну власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки водного фонду, так і на даний час, розпорядником даної категорії земель являється Київська обласна державна адміністрація, а не Головне управління Держземагентства у Київській області.

Крім того, виходячи з вищевикладених норм, жоден орган державної влади чи місцевого самоврядування не мав права передавати у приватну власність 0,12 га земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва.

Так, згідно ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України громадянам для ведення індивідуального садівництва повинні надаватися виключно землі сільськогосподарського призначення, а не водного фонду.

З огляду на викладене, Головне управління Держземагентства у Київській області незаконно розпорядилася землями водного фонду площею 0, 12 га, у зв`язку з тим, що останнє не є розпорядником даних земель в розумінні ст. 149 Земельного кодексу України та всупереч вимогам ст. 84 Земельного кодексу України.

Крім того, статтями 88, 89 Водного кодексу України та статтями 60, 61 Земельного кодексу України визначено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.

Таким чином, наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 07.03.2014 № КИ/:03:024/00016281 «Про затвердження документації та надання земельної ділянки у власність» яким надано у приватну власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0043 прийнято всупереч вимог ст. ст. 20, 59, 60, 84, 118, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України, з перевищенням наданих законом повноважень та без зміни цільового призначення земельної ділянки.

Просили суд визнати недійсним наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 07.03.2014 № КИ/:03:024/00016281 «Про затвердження документації та надання земельної ділянки у власність» яким надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва надано земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0043 в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0043, яка розташована в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області (01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, р/р 5641 в ДКСУ, м. Київ, МФО 820172, Код ) судовий збір у розмірі 3 842 грн. ( а. с. 6-24 ).

Ухвалою судді від 25 жовтня 2019 року заява Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київська обласна державна адміністрація до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння повернута заявнику разом з доданими до неї документами у відповідності до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України (а.с. 52-56).

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.10.2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 100 -101).

Ухвалою судді від 10 лютого 2020 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 18 березня 2020 року (а.с. 107-108).

10 березня 2020 року за вх. № 9032 судом отримано пояснення від Київської обласної державної адміністрації, підписана представником за довіреністю Єжкун Т.В., в яких просили задовольнити позовні вимоги Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в повному обсязі, розгляд справи проводити без участі представника Київської обласної державної адміністрації та про прийняте рішення судом просили повідомити (а.с. 117-123).

10 березня 2020 року за вх. № 9033 судом отримано відзив на позовну заяву, яка підписана представником Головного управління Держгеокадастру у Київській області Черемних М.М., в якому просили застосовувати строки позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі мотивуючи тим, що управління не може погодитися з твердженнями прокурора, що запроектована до відведення гр. ОСОБА_2 земельна ділянка належала до земель водного фонду та не могла бути передана Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області відповідачу для ведення індивідуального садівництва.

За результатами розгляду даного клопотання та доданих до нього документів, наказом Головного управління надано дозвіл гр. ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва, яка розташована на території Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, орієнтовним розміром 0,12 га.

Слід зазначити, що Держземагенством України наказом від 09.04.2013 № 142 затверджено методичні рекомендації щодо порядку реалізації Головними управліннями Держземагентства повноважень з передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб, відповідно до яких здійснюється перевірка інформації, визначеної пунктом 2.2.1 вищевказаних рекомендацій, з метою уникнення порушень вимог законодавства при передачі земельних ділянок у власність.

Здійснивши таку перевірку Управління Держземагентства у Білоцерківському районі надало Головному управлінню перевірену інформацію у вигляді таблиці, відповідно до якої запроектована до відведення земельна ділянка не відносилась до земель водного фонду.

Звертають увагу суду на те, що відповідно до графічних матеріалів проекту формування території та встановлення меж Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району від 05.09.1995 не позначено користувача земельної ділянки, що планувалась до відведення та вид угідь.

Розроблена документація із землеустрою відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про землеустрій» була погоджена Управлінням Держземагентства у Білоцерківському районі Київської області у порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України. Державним кадастровим реєстратором Управління, відповідно до статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення державного земельного кадастру затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 було перевірено подані заявником документи на відповідність вимогам законодавства, державний кадастровий реєстратор здійснив державну реєстрацію земельної ділянки та на підтвердження такої реєстрації видав витяг з Державного земельного кадастру.

Отже, після перевірки вимогам законодавства та проведення реєстрації документація із землеустрою надійшла до Головного управління для її затвердження та надання земельної ділянки у власність.

За результатами її розгляду, керуючись ст. 118 Земельного кодексу України видано оскаржуваний наказ від 07.03.2014, № КИ/:03:024/00016281.

Наголошують, що законних підстав для відмови у видачі наказу про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність гр, ОСОБА_2 у Головного управління не було.

Стосовно тверджень представника прокуратури про накладання земельної ділянки з кадастровим номером :03:024:0046 на прибережно захисну смугу р. Рось звертають увагу, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Статтею 88 Водного кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Отже, вимогами законодавства водоохоронна зона із прибережною захисною смугою, як об`єкт права, існує з моменту її визначення як такого в порядку, передбаченому законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тому підтвердження наявності водоохоронної зони або прибережної захисної смуги, в якості складової водоохоронної зони, має буті проектом встановлення водоохоронної зони (прибережної захисної смуги).

Однак, з листів Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось та Інституту водних проблем і меліорації, на які в своєму позові як на підставу його задоволення посилається представник прокуратури, вбачається лише встановлення статусу водного об`єкту р. Рось. Визначення ж її розміру прибережно захисної смуги шириною в 100 м. обумовлено загально визначеними розмірами прибережно захисних смуг, встановленими нормами для середніх річок (ст. 60 ЗКУ, ст. 88 ВКУ). При цьому, відсутня інформація про те, що проект землеустрою по встановленню прибережно захисної смуги р. Рось був розроблений. До того ж про обов`язковість розроблення даного виду документації зазначають і самі вищевказані органи.

Про відсутність в архіві документації і землеустрою по встановленню прибережно захисної смуги р. Рось також повідомлено Міськрайонним управлінням у Білоцерківському районі та м. Білій Церкві Головного управління. Тому, чітко визначити приналежність масиву, до якого входить спірна земельна ділянка до земель водного фонду не можливо.

Враховуючи те, що прокуратурою не надано інших доказів, які б відображали розмір прибережної смуги на момент прийняття Головним управлінням оскаржуваного наказу та розмір накладання спірної земельної ділянки на прибережну смугу, висновок про те, що спірна земельна ділянка передана у власність за рахунок земель водного фонду є передчасним.

Крім того, посилаються на те, що прокуратурою при звернені до суду було пропущено строк позовної давності, про застосування якого наполягають (а.с. 126-131).

16 березня 2020 року за вх. № 9835 судом отримано від позивача відповідь на відзив на позовну заяву, в якому позивач зазначає, що зі змісту відзиву вбачається, що відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки, на його думку, Головне управління Держгеокадастру у Київській області діяло відповідно до вимог законодавства.

Зазначені доводи не спростовують обставин, наведених прокурором у позовній заяві, доказів, долучених до позову, та є необґрунтованими, а навпаки підтверджують правомірність вимог прокурора, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі (а. с. 142-151).

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року закрито підготовче зсідання та справу призначено до судового розгляду по суті на 04 червня 2020 року (а.с. 178-179).

Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав та останнього разу розгляд справи було відкладено на 03 серпня 2020 року (а.с. 199).

Позивач в судове засідання не з`явився, 03 серпня 2020 року за вх. № 29489 судом отримано клопотання, за підписом прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Постельга О.А., в якому останній не заперечував проти розгляду справи без його участі та прийняття заочного рішення. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Київська обласна державна адміністрація в судове засідання свого представника не направила, звертаючись до суду з поясненнями 10 березня 2020 року (а.с. 117-123) в прохальній частині просили розгляд справи проводити без участі представника Київської обласної державної адміністрації (а.с. 12 ).

Відповідачі Головне управління Держгеокадастру в Київській області та ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомленні належним чином, про що в матеріалах справи свідчать наявні поштові повідомлення про вручення. З яких вбачається, що ОСОБА_1 особисто отримала судову повістку 30.07.2020 року, а Головне управління Держгеокадастру в Київській області 14.07.2020 року.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся в законному порядку.

Заяв та клопотань з боку відповідачів до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що відповідачі були повідомлені про розгляд справи належним чином та завчасно.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Оскільки відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими, з боку відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області суду надано відзив на позовну заяву позивача, та враховуючи строки розгляду справи, передбачені ЦПК України, суд вважає за можливим провести розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 07.03.2014 № КИ/:03:024/00016281 «Про затвердження документації та надання земельної ділянки у власність» у приватну власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва надано земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0043 за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області (а.с. 26), в подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2015 року № 2629 ОСОБА_2 відчужив належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :03:024:0043 на користь ОСОБА_1 (а.с. 27-29).

Представник позивача, в позовній заяві зазначав, що отримавши інформацію, надану Регіональним офісом водних ресурсів річки Рось, за листом від 03.12.2018 № 282/02.1, Центральною геофізичною обсерваторією імені Б.Срезневського, за листом від 03.04.2019 № 17-08/727 Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України, за листом від 24.06.2019 № 375/01 з графічними матеріалами, було виявлено і встановлено, що вказана вище земельна ділянка площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0046, як на момент її відведення у 2014 році, так і на даний час, накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу річки Рось, а отже, протиправно була передана у власність ОСОБА_2 .

Позивач просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки, лише, в 2018 році було з`ясовано про незаконність передачі цієї земельної ділянки водного фонду у власність ОСОБА_2 за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 0000369 від 28.09.2018 року (а.с. 25).

Тому, звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою, останній посилається на те, що Головним управлінням Держземагентства у Київській області при видачі оскаржуваного наказу, Головне управління Держземагентства у Київській області незаконно розпорядилася землями водного фонду площею 0, 12 га, у зв`язку з тим, що останнє не є розпорядником даних земель в розумінні ст. 149 Земельного кодексу України та всупереч вимогам ст. 84 Земельного кодексу України, тому такий наказ повинен бути визнаний судом недійсним, а земельна ділянка витребувана з незаконного володіння.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 3, ч. 4 ст. 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи обставини порушення інтересів держави та вказав на неналежне здійснення Київською обласною державною адміністрацією своїх повноважень щодо захисту порушених інтересів держави, назвав перешкоди для звернення державного органу до суду з позовом до ОСОБА_1 - відсутність фінансового забезпечення місцевих державних адміністрацій, що підтверджено інформаційними довідками (а.с. 43-44, 45, 47-48).

В даній справі від імені держави в якості позивача визначено Київську обласну державну адміністрацію, як органу в особі держави, поза волею якого спірна земля вибула з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1,3,5 ст. 116 ЗК України (в редакції чинній на час передачі ділянки у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки (ст. 186 ЗК України).

Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Згідно ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що як на момент відведення у приватну власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки водного фонду, так і на даний час, розпорядником даної категорії земель являється Київська обласна державна адміністрація, а не Головне управління Держземагентство у Київській області.

Встановлено, що згідно інформації Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось, - річка Рось відноситься до середніх річок, ширина прибережної захисної смуги якої становить 50 метрів. При цьому, вказана вище спірна земельна ділянка знаходиться в місці де крутизна схилу берегу річки Рось перевищує 3 градуси, а тому, в силу положень ст. 88 Водного кодексу України, ширина прибережної захисної смуги подвоюється та відповідно складає 100 метрів (а.с. 30-3).

Згідно інформаційного листа Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України, з урахуванням відомостей Публічної кадастрової карти України, із супутниковими знімками, - земельна ділянка з кадастровим номером :03:024:0046 знаходиться поблизу берегової лінії Білоцерківського верхнього водосховища, що має крутизну схилів більше 3 градусів. Отже, ширина прибережної захисної смуги навколо Білоцерківського верхнього водосховища на цій території має становити не менше 100 метрів. З даного слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:024:0046 відноситься до земель водного фонду (а.с. 33-35).

Згідно ч.ч. 1,2,4 ст. 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Наведене свідчить, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Згідно ст.ст. 22, 23 ЗК України громадянам для ведення індивідуального садівництва повинні надаватися виключно землі сільськогосподарського призначення, а не водного фонду.

Так, відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Згідно ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. (Стаття 4 із змінами, внесеними згідно із Законом № 4709-VI від 17.05.2012).

Крім того, статтею 60 ЗК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що здовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. (Частина перша статті 60 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3613-VI від 07.07.2011). Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Згідно ч. 1, 4 ст. 61 ЗК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах встановлюється законом.

Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Аналогічних правових висновків дійшли Верховний Суд у постановах від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц та Верховний Суд України в постанові від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15.

Виходячи з вищевикладених норм, жоден орган державної влади чи місцевого самоврядування не мав правових підстав передавати у приватну власність 0,12 га земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва.

Так, згідно ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України громадянам для ведення індивідуального садівництва повинні надаватися виключно землі сільськогосподарського призначення, а не водного фонду.

Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-81цс14, від 14.05.2014 у справі № 6- 35цс14 та від 13.11.2013 у справі № 6-123ц13.

Таким чином встановлено, що земельна ділянка, яка була віднесена наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 07.03.2014 р. № КИ/:03:024/00016281 до категорії земель із цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, фактично, належить до земель водного фонду. Та зазначений наказ ГУ Держземагенства у Київській області «Про затвердження документації та надання земельної ділянки у власність», яким було передано у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва земельну ділянку площею 0,12 га, було прийнято всупереч вимог ст.ст. 20, 59, 60, 84, 118, 122, 149 ЗК України, ст.ст. 88, 89 ВК України, з перевищенням наданих законом повноважень та без зміни цільового призначення земельної ділянки.

Згідно ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Правовий статус земель водного фонду (їх категорійність) визначено положеннями ст.ст. 19, 88 Водного кодексу України та ст.ст. 58, 59, 60 Земельного кодексу України, зокрема таке відокремлення земель залежить від їх місцезнаходження - межі прибережної захисної смуги, статус водного об`єкту (малі, середні чи великі річки тощо).

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У випадку даних спірних правовідносин Київської обласною державною адміністрацією не приймалося рішень (розпоряджень) про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки з земель водного фонду до земель сільськогосподарського призначення.

За таких обставин, Головне управління Держземагентство у Київській області незаконно розпорядилася землями водного фонду площею 0,12 га, у зв`язку з тим, що це управління не є розпорядником даних земель в розумінні ст. 149 Земельного кодексу України та всупереч вимогам ст. 84 Земельного кодексу України.

Крім того, статтями 88, 89 Водного кодексу України та статтями 60, 61 Земельного кодексу України визначено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист права власності на земельні ділянки здійснюється шляхом, серед іншого, і визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Порушене право власності держави на спірні земельні ділянки підлягає судовому захисту, оскільки держава була позбавлена такого права незаконно.

В даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави через порушення інтересів держави, що виражається в порушенні норм законодавства під час відведення земель водного фонду у власність фізичних осіб, а також через відсутність контрольних повноважень у Київської обласної державної адміністрації.

Таким чином, відведенням у приватну власність громадянина спірної земельної ділянки було порушено інтереси держави, як власника земельних ділянок, адже з державної власності протиправно вибули землі водного фонду, розташовані в межах Пилипчанської сільської ради.

Київська обласна державна адміністрація, яка відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок прийняття оскаржуваного наказу Головним управлінням Держземагентства у Київській області, - відомо не було, оскільки такий наказ приймався без її участі, погодження у випадках, передбачених законодавством, на вилучення спірної ділянки не надавалось. Крім того, інформація про передачу земель у приватну власність у загальнодоступних базах даних була відсутня. Органами державного контролю своєчасно ці порушення не виявлено, у зв`язку з чим КОДА на захист порушених прав держави до суду не зверталась.

Через неналежне виконання Київською обласною державною адміністрацією своїх повноважень щодо повернення державі незаконно відведених земель водного фонду, до цього часу залишається не усунутим порушення права власності держави на вказані землі та відповідний позов до суду не заявлено.

Крім того, незаконне вибуття земель водного фонду із державної власності у приватну, безумовно становить суспільний інтерес.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Вказана земельна ділянка незаконно відведена у власність ОСОБА_2 за рахунок земель водного фонду на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 07.32.2014 КИ/:03:024/00016281 «Про затвердження документації та надання земельної ділянки у власність», яке прийнято з перевищенням наданих законом повноважень та у спосіб, що прямо заборонений Законом, з грубим порушенням вимог ст.ст. 20, 59, 60, 84,118,122, 186 Земельного кодексу України, ст.ст. 88, 89 Водного кодексу України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України та ст.ст. 152, 155 Земельного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку виникло на підставі незаконного наказу Головного управління Держземагентства у Київській області, що вказує на те, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно поза волею власника. Держава, як власник спірного майна, делегувала Київській обласній державній адміністрації повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.

Таким чином, постановлення Головним управлінням Держземагентства у Київській області наказу, що оскаржується, зокрема розпорядження землею не у спосіб, передбачений законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 387 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна від незаконного набувача.

Враховуючи що спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза волею власника та в порядку безоплатної передачі відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, а тому існують всі правові підстави для витребування її з незаконного володіння відповідача на користь держави на підставі та в порядку визначеному вимогами ст. 387 Цивільного кодексу України.

У практиці ЄСПЛ, зокрема, у справах «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 7.07.2011 року, та й в інших справах, було напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У висновках Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29.03.2010, зазначено, що правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії. ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав».

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні та інші природні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність позбавляє Український народ загалом, або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі.

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення Білоцерківської місцевої прокуратури до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача ОСОБА_1 є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, земель водного фонду, як національного багатства України та як джерела задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та водні ресурси, захист такого права шляхом повернення в державну власність земель, що незаконно вибули з такої власності.

Витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 на користь держави відповідає критерію законності: витребування з її власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, ст. 387 ЦК України, у зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог ВК України та ЗК України.

Сторона відповідача Головного управління Дердгеокадастру у Київській області вказала на пропуск позивачем строку позовної давності. Однак, на думку суду, позивачем обґрунтовано поважність пропуску строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки.

Вирішуючи питання щодо спливу позовної давності, суд застосовує презумпцію обізнаності позивача про стан його майнового права.

Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

В даному випадку, позивач довів суду, що Київській обласній державній адміністрації, яка відповідно до закону є розпорядником спірної земельної ділянки, про факт первинного порушення інтересів держави, саме внаслідок прийняття Головним управлінням Держземагентства у Київській області оскаржуваного наказу, відомо не було. Інформація про відведення у приватну власність земельної ділянки за рахунок земель саме водного фонду у загальнодоступних базах даних була відсутня. Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо, лише, у 2018 році за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 0000369 від 28.09.2018, зібраними під час слідства доказами - наказу ГУ Держземагентства у Київській області від 07.03.2014 № КИ/:03:024/00016281, листа Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось від 03.12.2018 № 282/02.1, листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 03.04.2019 № 17- 08/727, листа Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України від 24.06.2019 № 375/01 з графічними матеріалами, відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджують незаконне вибуття з державної власності земель водного фонду поза волею їх власника - держави в особі Київської обласної державної адміністрації.

Зазначені факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави. Крім того, у даному випадку, єдиним можливим способом захисту інтересів держави є визнання недійсним спірного розпорядження та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, оскільки необхідно відновити становище, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі водного фонду.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільним кодексом України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (ч.ч. 2, 3 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що у разі якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, та позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Тому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ГУ Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 на користь позивача 3842,00 грн. сплаченого судового збору (по 1921,00 грн., з кожного відповідача).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 16, 20, 21, 261, 267, 321, 328, 387, 388, 393 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 12, 20, 21, 56, 59, 60, 84, 122, 152, 153, 155 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 88 Водного кодексу України, ст. ст. 4, 12, 13, 56, 76-81, 133, 141, 206, 258-259, 265, 268, 277-279, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київська обласна державна адміністрація до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, - задовольнити.

Визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 07.03.2014 року № КИ /:03:024/00016281 «Про затвердження документації та надання земельної ділянки у власність», яким надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0043 в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :03:024:0043 в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 судові витрати по справі на загальну суму 3842,00 грн. (по 1921,00 грн., з кожного відповідача).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури (адреса місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Шолом -Алейхема буд. 38-А);

Позивач: Київська обласна державна адміністрація (адреса місцезнаходження: 01196, м. Київ, площа Лесі Українки буд. 1, );

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Київській області (адреса місцезнаходження: 03115, м. Київ, вул. Серпова буд. 3/14, ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Третя особа: ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складено 03 серпня 2020 року.

Рішення надруовано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов