ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5100/20 Справа № 213/4015/19 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/4015/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 березня 2020 року, яке постановлено суддею Князєвою Н.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв І.Г., звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПРАТ «ІНГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. Висновком МСЕК у 2010 році їй було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35 % - ХОЗЛ з 09 березня 2010 року, безстроково та визнано особою з інвалідністю третьої групи.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 146 055, 00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 80 000,00 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 800 гривень 00 коп.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв І.Г., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки, просить збільшити його розмір до заявленого нею у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності позивачка не має змоги вести звичне життя, вимушена постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано те, що позивачка, внаслідок отримання професійного захворювання, постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, сухий кашель, періодичні приступи затрудненого дихання, загальну слабкість, головний біль, запаморочення. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності.

Також, посилається на постанову Верховного Суду України від 12 грудня 2019 року по справі № 227/1240/17, якою визнано розумним та справедливим розмір грошової компенсації на відшкодування позивачці моральної шкоди, завданої смертю чоловіка в розмірі 300 000,00 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала з 01.08.1973 року по 01.06.1975 року в АТЦ № 1 ВАТ «ІнГЗК» газоелектрозварювальником, з 01.06.1975 року по 01.08.1977 року в АТЦ № 1 ВАТ «ІнГЗК» електрозварювальником ручного зварювання, з 12.03.1979 року по 12.06.1985 року в АТЦ електрогазозварювальником ВАТ «ІнГЗК», з 12.06.1985 року по 17.07.1991 року в АТЦ № 1 ВАТ «ІнГЗК» електрогазозварювальником ручного зварювання, з 17.07.1991 року по 10.01.1993 року в РБЦ ВАТ «ІнГЗК» електрогазозварювальником, з 10.01.1993 року по 21.02.2008 року в ЦТА ВАТ «ІнГЗК» електрогазозварювальником, з 22.02.2008 року по 02.08.2008 року в ВАТ «ІнГЗК» робітником виробничих лазень (а.с. 32-37).

02.08.2008 року позивачка звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 32-37).

Відповідно до п.16 Акту № 1 розслідування хронічного професійного захворювання від 26.01.2010 року, професійне захворювання у позивачки виникло внаслідок того, що вона, працюючи в ВАТ «ІнГЗК» з 01.08.1973 року по 01.06.1975 року, з 01.06.1975 року по 01.08.1977 року, з 12.03. 1979 року по 17.07.1991 року електрогазозварювальником, електрогазозварювальником ручного зварювання в АТЦ № 1, з 10.01.1993 року по 21.02.2008 року електрогазозварювальникомв ЦТА підпадала під вплив пилу, токсичних речовин (зварювальний аерозоль), а працюючи з 17.07.1991 року по 10.01.1993 року електрогазозварювальником в РБЦ також підпадала під вплив токсичних речовин (зварювального аерозолю), показники яких перевищували ГДК із-за недосконалості робочого місця та технологічного обладнання.

Пунктом 17 вищевказаного Акту причиною професійного захворювання є робота позивачки продовж 32 років 10 місяців в умовах підвищення вмісту в повітрі робочої зони шкідливих речовин (а.с. 14-16).

Пунктом 19 цього Акту осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, визнано керівництво РБЦ та ЦТА ВАТ «ІнГЗК» в період роботи ОСОБА_1 (а.с. 14-16).

Згідно висновку МСЕК від 17.03.2010 року ОСОБА_1 первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35 % - ХОЗЛ з 09 березня 2010 року, безстроково та визнано особою з інвалідністю третьої групи ( а.с. 9.10)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду у зв`язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту № 1 розслідування хронічного професійного захворювання 26.01.2010 року вбачається, що причиною професійного захворювання позивачки є тривала робота на підприємстві відповідача (32 років 10 місяців) в умовах підвищеного вмісту в повітрі робочої зони шкідливих речовин.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивачки, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ВАТ «ІнГЗК», ПАТ «ІнГЗК», правонаступником яких є ПРАТ «ІНГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивачки в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, впродовж 32 років 10 місяців, відсоток втрати нею професійної працездатності в розмірі 35 %, безстроково, визнання позивачки особою з інвалідністю третьої групи, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника позивачки, про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Посилання представника позивачки, як на приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахуванням того, що позивачці ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 35%, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (80 000,00 грн.) не є заниженим та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційних скарг відсутні, тому апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв Ігор Григорович - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: