РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року

м. Рівне

Справа № 562/395/20

Провадження № 22-ц/4815/545/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання : Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: Приватне сільськогосподарське підприємство «Україна»,

відповідачі: Центр надання адміністративних послуг Здолбунівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2020 року, постановлену в складі судді Мички І.М., у справі № 562/395/20,

в с т а н о в и в :

В лютому 2020 року директор Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» Ожибко Я.М. подав заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначає, що державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області Мішурою В.В. на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) здійснено державну реєстрацію права власності та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.03.2015 року на будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Державна реєстрація відбулася на підставі документів, які не відповідають вимогам закону та порушують права позивача. Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства не є документом, який посвідчує виникнення чи перехід права власності на конкретне індивідуальне майно. Загальні збори членів підприємства не приймали рішення про виділ в натурі ОСОБА_1 в рахунок майнового сертифікату об`єкт нерухомого майна, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів, відтак, внаслідок неправомірних дій та рішень державного реєстратора Стрельбицький М.М. набув право власності на нерухоме майно незаконно, чим порушено права та інтереси ПСП «Україна» як співвласника вищевказаного майна.

Наявність у ОСОБА_1 права власності на вищезазначене майно надає йому можливість вчиняти будь-які дії направлені його відчуження.

Забезпечення позову необхідне задля недопущення здійснення відносно спірного майна будь-яких правочинів, оскільки, існує очевидна небезпека того, що для відновлення прав підприємства необхідно буде докласти значних зусиль, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Просило суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 в будь який спосіб відчужити, передавати в заставу, іпотеку, іншим чином обтяжувати нерухоме майно, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26 та ініціювати вчинення будь яких реєстраційних чи інших дій щодо нерухомого майна, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26 в тому числі, але не виключно, подання будь яких заяв відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. №1952- IV.

Заборонити всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь яким іншим особам уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь яким суб`єктам державної реєстрації та нотаріусам вчиняти будь які дії, пов`язані з посвідченням будь яких правочинів, а також інші реєстраційні дії, пов`язані х державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26.

Ухвалою Здолбунівського районого суду Рівненської області від 19 лютого 2020 року заяву Приватного сільськогосподарства підприємства «Україна» про забезпечення позову задоволено частково. Забезпено позов Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та зобов`язання вчинення дій, визнання свідоцтва недійсним шляхом: заборони ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в будь який спосіб відчужити, передавати в заставу, іпотеку, іншим чином обтяжувати нерухоме майно, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26 та ініціювати вчинення будь яких реєстраційних чи інших дій щодо нерухомого майна, а саме будівлю гаража для легкових автомобілів за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26 в тому числі, але не виключно, подання будь яких заяв відповідно до Закону України від «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. №1952- IV.

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що не вжиття заходів забезпечення позову може в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку поновлення прав позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити в задоволені заяви про забезпечення позову.

Покликається на те, що наявність позову про визнання протиправною державної реєстрації прав на нерухоме майно не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. Позивачем не надано доказів про наявність обставин з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Убачається, що між сторонами виник спір з приводу протиправного виникнення та переходу права власності нерухомого майна, а саме будівлі гаража для легкових автомобілів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Порушуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу майно заявник посилалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до того, що майбутнє судове рішення може бути не виконано, оскільки відповідач може відчужити, передати в заставу, іпотеку тощо.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки між сторонами існує спір з приводу правомірності набуття права власності на будівлю гаража для легкових автомобілів, зважаючи на те, спірний об`єкт нерухомості зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 , який має можливість вільно розпоряджатися майном на власний розсуд, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що існує реальна загроза відчуження спірного нерухомого майна, що утруднить виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим обґрунтовано наклав арешт на майно.

Крім того, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтованих посилань на порушення судом норм процесуального права, а зводяться до незгоди заявника із застосованими заходами забезпечення позову.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76,77,78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін, оскільки постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 травня 2020 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Бондаренко Н.В.