ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року

м. Харків

справа № 622/532/18

провадження № 22-ц/818/996/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Бурлака І.В., Овсяннікової А.І.,

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області, ухвалене 26 грудня 2018 року у складі судді Нечипоренко І.М.,

УСТАНОВИВ:

Двадцять першого травня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.10.2007 в розмірі 60 820 грн 33 коп. та судових витрат.

Позов мотивований тим, що 24.10.2007 між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н (надалі Договір кредиту), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування кредитною карткою і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за Договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач взятих на себе за вищевказаним договором зобов`язань належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.04.2018 має заборгованість у розмірі 60 820 грн 33 коп., яка складається з: 228 грн 87 коп. заборгованість за кредитом, 51 769 грн 6 коп. - проценти за користування кредитом, 4

4 грн заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2872 грн 40 коп. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 грудня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.10.2007 в розмірі 57 447 грн 93 коп. та судовий збір у розмірі 1664 грн 21 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що надані Банком заява від 24.10.2007, Умови та Правила надання банківських послуг доводять укладення ОСОБА_1 . Договору кредиту з Банком. За умовами укладеного договору відповідач отримав у користування грошові кошти, які зобов`язався повернути, сплативши проценти за їх користування, та неустойку за порушення строку та порядку повернення грошових коштів. ОСОБА_1 не повернув Банку своєчасно кошти, не сплатив проценти, тому у нього утворилась заборгованість за тілом кредиту, процентами та неустойкою, яка підлягає стягненню. Штраф і пеня є видами неустойки, тому одночасне їх стягнення з боржника призведе до порушення статті 61 Конституції України, за приписами якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Тому у стягненні штрафу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

У якості доводів апеляційної скарги посилається на недоведеність належними і допустимими доказами укладення з Банком Договору кредиту, оскільки апелянт до Банку із заявою про отримання 5000 грн кредиту під 36% річних не звертався. Жодним доказом не доведено, що ОСОБА_1 фактично отримав заявлені Банком кошти, не визначено, коли відбулася прострочка виконання зобов`язання, кінцевий термін повернення грошових коштів. Відповідач звернувся 24.10.2007 до Банку для відкриття рахунку з отримання заробітної плати. Зазначені правовідносини скінчилися у 2011 році, хоча Банк згідно з розрахунком розраховував заборгованість до 30.04.2018. Заявлена позивачем до стягнення сума визначена на підставі неналежних та недопустимих розрахунків, оскільки з розрахунку вбачається зміна процентної ставки в односторонньому порядку Банком. Не встановивши кінцевий термін повернення грошових коштів, Банк нараховує проценти до 30.04.2018, що є підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Докази, подані ПАТ КБ «ПриватБанк», належним чином не засвідчені, тому є не допустимими, належними, достовірними, достатніми. ОСОБА_1 не був повідомлений про час та місце розгляду справи судом першої інстанції, тому не міг висловити свої заперечення на вимоги Банку. До того ж просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Банк не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, проте Полфьорова Я.В., діючи в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», надала письмові пояснення по справі. В поясненнях зазначила, що підписана ОСОБА_1 заява від 24.10.2007 містить у собі відомості щодо процентної ставки за користування кредитом (3,00% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту), початкового розміру кредитного ліміту, номер виданої відповідачу картки ( НОМЕР_1 ), дату підписання договору (24.10.2007), дату отримання картки (19.11.2007), тому фактично є Договором кредиту зі всіма узгодженими сторонами істотними умовами. Надана Банком роздруківка руху коштів по картці відповідача засвідчує, що ОСОБА_1 користувався грошима, частково повертав кошти. Відповідач не звертався до Банку зі скаргами на неправильний розрахунок процентів, тому фактично погодився із запропонованими йому умовами кредитування. Початковий строк дії виданої ОСОБА_1 картки був установлений до 10/11. Але 06.10.2011 відповідач звернуся до Банку для перевипуску картки. Строк дії перевипущеної картки 10/15, тому Банк звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності. Й з урахуванням дати звернення до суду 17.05.2018 розмір несплачених ОСОБА_1 процентів за погодженою у заяві від 24.10.2007 відсотковою ставкою за період з 17.05.2015 по 31.10.2015 38 грн 22 коп.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, пояснень представника Банку, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судовим розглядом установлено, що 24.10.2007 ОСОБА_1 підписав заяву, за змістом якої виявив бажання отримати кредитну картку з кредитним лімітом 250 грн зі сплатою 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної картки, яка діє до 10/11. Дев`ятнадцятого листопада 2007 року ОСОБА_1 за умовами вказаної заяви отримав картку № НОМЕР_1 (а.с. 8).

Указана заява спростовує пояснення апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно не отримання у Банку кредитної картки та не укладення з позивачем Договору кредиту.

В заяві від 24.10.2007 також указано, що ОСОБА_1 ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом відповідач засвідчив, що він отримав повну інформацію стосовно умов кредитування у Приватбанку, і його місцезнаходження.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Згідно із статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша та друга статті 638 ЦК України).

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що Банк довів укладення з ОСОБА_1 . Договору кредиту. Користування отриманими коштами підтверджується також випискою по рахунку картки № НОМЕР_1 , яку відповідно до підписаної відповідачем заяви 24.10.2007 він отримав 19.11.2007 (а.с. 8, 88-98).

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 256 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення (стаття 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення учасникам справи рівних можливостей у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, складовими яких є закріплені у цивільному процесуальному законодавстві принципи рівності і змагальності сторін.

Відповідач, який не був у відповідності до вимог процесуального законодавства належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належним чином відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.

У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Та обставина, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у судовому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року № 14-59цс18, згідно з яким Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених Верховним Судом України висновків щодо неможливості вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності, яка подана особою, що не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить відмовити у задоволенні позову Банку у зв`язку зі спливом строків позовної давності (а.с. 113-120). Позов Банку був розглянутий Дергачівським районним судом Харківської області за відсутності ОСОБА_1 в заочному порядку (а.с. 38-41) за відсутності даних про його належне повідомлення про час та місце судового розгляду (а.с. 33, 43-46). Тому колегія суддів розглядає заявлене в апеляційній скарзі клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Підписаною ОСОБА_1 заявою підтверджується, що кредитні кошти він отримав зі сплатою 3% в місяць із розрахунку 360 днів у році (а.с. 8). Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії картки, яка діє до 10/11.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625

Відповідно до пункту 5.4 Умов та правил надання банківських послуг строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам без установленого мінімального обов`язкового платежу, здійснюється в наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше наступного дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH) (а.с. 14).

З наявних у справі доказів убачається, що у Договорі кредиту Банк і ОСОБА_1 погодили повернення отриманих кредитних коштів і сплату процентів щомісчними платежами.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/1).

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами Договору кредиту ОСОБА_1 мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування (до 31.10.2011), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Указаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно того, що сторони в Договорі кредиту не погодили строк кредитування, оскільки підписаною відповідачем 24.10.2007 строк кредитування обмежений строком дії кредитної картки, а саме 31.10.2011 (а.с. 8).

Згідно з п. 3.1.3 Умов та правил надання банківських послуг після закінчення строку дії відповідна карта надається Банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії карти) не надійшла письмова заява держателя карти про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для виконання послуг по виконанню розрахункових операцій по картрахунку (у день, що передує останньому дню місяця закінчення строку дії картки) і за умови виконання інших умов подовження, передбачених договором.

З наданої представником Банку роздруківки вбачається, що картка № НОМЕР_1 , яку ОСОБА_1 отримав за заявою від 24.10.2007, - діє до 10/15, тобто до 31.10.2015 (а.с. 202).

Користування карткою до зазначеного строку підтверджується розрахунком заборгованості, наданим Банком (а.с. 5-7), і випискою по рахунку (а.с. 88-98), згідно з якими останнє поповнення картки № НОМЕР_1 відбулося 20.04.2013. Тобто після 31.10.2011 (строк дії картки, визначений заявою від 24.10.2007). Тому суд уважає доведеним продовження строку дії виданої відповідачу кредитної картки № НОМЕР_1 до 31.10.2015.

Після 20.04.2013 ОСОБА_1 повернення кредитних коштів не здійснював, тому з травня 2013 року Банк знав про порушення свого права на повернення кредитних коштів та процентів за їх користування.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 21.05.2018 (а.с. 2-4). Право нараховувати проценти за Договором кредиту Банк втратив з 01.11.2015 (закінчення строку кредитування). Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованість за тілом кредиту в розмірі 228 грн 87 коп. виникла у ОСОБА_1 31.12.2013. Тобто право вимоги за цією сумою припинилося в Банку 01.01.2015 після закінчення строку позовної давності, про застосування наслідків якої відповідач заявив в апеляційній скарзі.

Банк заявивши позов 21.05.2018 поза межами позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за тілом кредиту, втратив і право вимагати проценти за користування зазначеною сумою та, відповідно, неустойки за порушення грошового зобов`язання.

Тому в задоволенні позову Банку до ОСОБА_1 належить відмовити в повному обсязі у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Апеляційну скаргу відповідача належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатила 2643 грн судового збору (а.с. 131), які з огляду на обґрунтованість апеляційної скарги належить стягнути з Банку на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номера від 24 жовтня 2007 року в розмірі 60 820 гривень 33 копійки відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 15 травня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді І.В. Бурлака

А.І. Овсяннікова