РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року м. Рівне

Справа № 569/2249/20

Провадження № 22-ц/4815/879/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі -Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії Рівненського обласного управління АТ "Ощадбанк", Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області

розглянув у письмовому провадженні без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Бодряговим Віктором Сергійовичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 травня 2020 року в складі судді Бучко Т.М., проголошене в м.Рівне, дата складання його повного тексту -12.05.20р.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Рівненського обласного управління АТ "Ощадбанк", Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про повернення грошових заощаджень.

Позов мотивований тим, що він є власником грошового вкладу часів СРСР, що знаходиться в АТ «Державний ощадний банк України» на компенсаційному рахунку, відкритому в Ощадного банку України, на якому розміщуються кошти в сумі 10663,80 грн. В січні 2020 року звернувся в АТ «Ощадбанк» з проханням виплатити кошти. Однак, у виплаті коштів, які розміщені на його банківському рахунку, йому було відмовлено. На даний час він перебуває у скрутному матеріальному стані та хоче повернути банківський вклад.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 6 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідач може повернути грошові кошти, лише тоді, коли кошти для повернення заощаджень будуть перераховані з Державного бюджету України на рахунок ПАТ «Державний Ощадний банк України».

У поданій апеляційній скарзі позивач вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норма матеріального та процесуального права, яке виражається в незастосуванні до даних правовідносин ст. ст. 8,41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і ст.1 Першого протоколу до неї.

Доводить про те, що АТ «Державний ощадний банк», згідно постанови ВРУ «Про порядок введення в дію ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.39,43 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.34,55ЗУ «Про власність», ст.384 ЦК УРСР є правонаступником щодо гарантування збереження вкладів громадян часів СРСР та їх видачу вкладникам на першу вимогу і апеляційний суд зобов`язаний дослідити докази, зокрема державної реєстрації банку починаючи з 1.05.1991 року і по день винесення місцевим судом рішення.

Вказує, що відповідач, як правонаступник Ощадбанку СРСР зобов`язаний повернути позивачу вклад у сумі 10 663,8 грн.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити в повному об`ємі.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі вважають рішення суду законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважають що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Просять рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем в філії №6335 відділення в м.Рівне Ощадного банку СРСР було відкрито рахунок №40755/000915501.

Відповідно до копії ощадної книжки позивача зазначено залишок коштів на компенсаційному рахунку у сумі 10663,8 грн., що не оспорюється сторонами.

Тобто правильним є висновок суду першої інстанції про те, що за вкладом, відкритим позивачеві в Ощадбанку колишнього СРСР відповідачем відкрито компенсаційний рахунок і сума коштів, що знаходиться на ньому позивачем на зберігання до АТ «Державний ощадний банк України» не вносилась.

Твердження позивача про те, що відповідач АТ «Державний ощадний банк України» несе зобов`язання по поверненню вкладу на вимогу як правонаступник Ощадного банку СРСР не відповідає дійсним обставинам справи, є необґрунтованим та не підтверджується належними доказами з огляду на наступне.

13 березня 1992 року в м. Москва державами-учасницями СНД підписано Угоду про принципи і механізми обслуговування внутрішнього боргу колишнього СРСР. Відповідно до зазначеної Угоди (стаття 1) заборгованість населенню з боку уряду колишнього СРСР по залишку вкладів в ощадних банках була віднесена до державного внутрішнього боргу. Згідно статті 2 Угоди, її Сторони беруть на себе зобов`язання з погашення державного внутрішнього боргу колишнього СРСР перед населенням у сумах пропорційно залишку заборгованості, яка рахувалася станом на 1 січня 1991 року на балансах закладів Ощадбанку СРСР на території кожної із Сторін. Зазначена Угода набула чинності з дати її підписання.

Відповідно до ноти Міністерства закордонних справ України до Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав, при підписанні Угоди від 13 березня 1992 року Українська Сторона підтримала пропозицію Республіки Білорусь про необхідність одночасного вирішення питання про поділ активів і пасивів колишнього Державного банку СРСР шляхом укладення окремої угоди. При цьому особливо підкреслювалось, що заборгованість, яка налічувалась на 1 січня 1991 року на балансах установ Ощадбанку СРСР на території кожної з держав-учасниць Співдружності, утворилась у зв`язку з вилученням союзними органами коштів з Ощадбанку. Виходячи з цього, міжнародно-правові зобов`язання України, що випливають з Угоди від 13 березня 1992 року, в тому числі стосовно погашення відповідної заборгованості уряду колишнього СРСР населенню щодо залишку вкладів у ощадних банках на території України, виникають лише після поділу активів і пасивів колишнього Державного банку СРСР.

Згідно Угоди, підписаної Головою Нацбанку України, Ощадбанк СРСР з коштів, які значилися у розрахунках з Правлінням Ощадбанку СРСР на рахунку у розмірі 82,9 млрд. руб. оформляє як міжбанківський кредит ощадних банків республік Ощадбанку СРСР на термін до врегулювання питання про розподіл внутрішнього боргу СРСР та відповідного врегулювання розрахунків між Ощадбанком СРСР і Держбанком СРСР. Передбачалось, що у 1991 році Ощадбанк СРСР сплатить за цей кредит плату у встановленому на цей рік розмірі; розмір плати на 1992 та наступні роки буде встановлюватися спеціальною угодою сторін. Решту коштів у розмірі 1,4 млрд. рублів переоформлено у міжбанківський кредит ощадних банків республік Ощадбанку СРСР під 7 відсотків річних терміном до врегулювання Ощадбанком СРСР розрахунків з Мінфіном СРСР по державному боргу.

Таким чином, згідно з Угодою від 13 березня 1992 року для України зобов`язання по сплаті заборгованості її громадянам по залишку вкладів в установах Ощадного банку СРСР виникають лише після розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку СРСР. На теперішній час розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку СРСР не відбулося, а отже зобов`язання для України за Угодою від 13 березня 1992 року не виникли.

Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», на підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Установи Ощадного банку України на виконання вимог статті 5 цього Закону провели одноразову індексацію вкладів громадян і на проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, видали вкладникам ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету.

Вказаного типу ощадкнижку отримав і позивач у справі.

Статтею 6 ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» передбачено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 7 Закону заощадження підлягають поверненню поетапно, залежно від суми вкладу у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено статті видатків для проведення компенсаційних виплат.

Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №13-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 41, 64 Конституції України.

Установивши при розгляді справи, що наявні в матеріалах справи докази дають підстави для висновку, що рахунок відкритий на ім`я позивача є компенсаційним, за вкладом, відкритим на ім`я позивача у Ощадбанку СРСР, за яким АТ «Державний Ощадний банк України» провадить виплату проіндексованих заощаджень у межах передбачених для таких виплат Державним бюджетом України, яким у 2018-2020 роках не передбачено окремої статті видатків для проведення компенсаційних виплат вкладникам Ощадбанку СРСР, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Покликання апеляційної скарги про порушення відповідачами ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вільного володіння майном є безпідставні, оскільки відповідно до встановленої практики конвенційних органів поняття "майно" в сенсі статті 1 Протоколу N 1 ( 994_535 ) може включати вимоги, на підставі яких заявник може стверджувати, що він чи вона має щонайменше "законне сподівання" на фактичне користування правом власності (див. Пайн Велей Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії, рішення від 29 листопада 1991 року, Серія А N 222, ст. 23, п. 51; Пресос Компанія Навієра С. А . проти Бельгії, рішення від 20 листопада 1995 року, Серія А N 332, ст. 21, п. 31), а індексація банківських заощаджень не має відношення до цього права ( Гайдук та інші проти України ( 980_050 ), N 45526/99, ухвала від 2 липня 2002 року).

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 7.07.20 позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати по його сплаті за подачу апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Бодряговим Віктором Сергійовичем залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 4 серпня 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.