ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4326/20 Справа № 205/3048/19 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Мамедової О.І.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до директора Дніпровського міського центру зайнятості Ніколаєва Юрія Васильовича про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 квітня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до директора Дніпровського міського центру зайнятості Ніколаєва Юрія Васильовича про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 , 1960 року народження, 18 липня 2018 року звернувся до Новокодацького відділення Дніпровського міського центру зайнятості за допомогою у працевлаштуванні. Профільний фахівець з працевлаштування ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 три направлення на працевлаштування від 18 липня 2018 року за № 0127002, № 0127006, № 0001003 на робочі місця експедитор, сортувальник поштових відправлень та виробів друку та інженер відповідно.

Оскільки ОСОБА_1 має вищу освіту фізика, викладача фізики, а останні 10 років працював інженером-електриком 1-ї категорії, він спробував заперечувати проти направлень не за фахом, але спеціаліст центру ОСОБА_2 не звернув на це уваги.

24 липня 2018 року ОСОБА_1 за умовами працевлаштування повернув до центру корінець направлення № 001003 на робоче місце інженер з відміткою про відмову в прийнятті його на роботу. Місця працевлаштування: експедитор та сортувальник поштових відправлень не відвідав, оскільки вони не відповідають його фаху.

Спеціаліст центру зайнятості ОСОБА_2 відмовив ОСОБА_1 в наданні статусу безробітного, вважаючи його дії відмовою від запропонованої ним роботи, яка йому підходить.

Згідно п. 2 ст. 46 ЗУ «Про зайнятість населення» «...для осіб, які бажають відновити трудову діяльність після перерви тривалістю, що перевищує шість місяців, підходящою вважається робота за професією останнього місця роботи...».

Останнім місцем роботи ОСОБА_1 , згідно запису у трудові книжці, є посада інженера 1-ї категорії енергетичного цеху. Отже робота, запропонована фахівцем центру зайнятості не може вважатися підходящою і відмова у наданні ОСОБА_1 статусу безробітного є незаконною.

ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, та посилаючись на ст.ст. 22, 1172 ЦК України просить стягнути з директора Дніпровського міського центру зайнятості Ніколаєва Юрія Васильовича на користь ОСОБА_1 майнову (матеріальну) шкоду, завдану його працівником ОСОБА_2 під час виконання ним своїх службових обов`язків у розмірі 13 056,00 грн., що складає розмір мінімальної допомоги по безробіттю за двадцять чотири місяці їх незаконного не призначення позивачу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до директора Дніпровського міського центру зайнятості Ніколаєва Юрія Васильовича про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 13 056 грн. відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , вважає рішення суду незаконним, оскільки заявлений ним спір повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства, а не в порядку адміністративного судочинства, як про це зазначено в рушенні суду, просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, скасувавши рішення районного суду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскарженим рішенням грубо порушується його конституційне право щодо вільного доступу до правосуддя.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Директор Дніпровського міського центру зайнятості Ніколаєв Ю.В. зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, порушень під час розгляду спору судом першої інстанції не допущено, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість осаджуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів вбачається, що 18 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського міського центру зайнятості з метою працевлаштування.

18 липня 2018 року Дніпровським міським центром зайнятості ОСОБА_1. видано направлення на працевлаштування:

- ІТМ МАНУ Україна і Національного космічного агентства, інженер (заробітна плата 3 723,00 грн., фактична адреса підприємства: м. Дніпро вул. Ляшко-Попеля, 15), результат відвідування - кандидатура не відповідає вимогам;

- ТОВ «ДК Дніпротрейд», експедитор (заробітна плата 3 800,00 грн., фактична адреса підприємства: м. Дніпро вул. Енергетична, 14а), вакансія не опрацьована, направлення на працевлаштування не повернуто до центру зайнятості;

- ПАТ «Укрпошта», сортувальник поштових відправлень та виробів друку (заробітна плата 6 000,00 грн., фактична адреса підприємства: м. Дніпро пр. Дмитра Яворницького, 62), вакансія не опрацьована, направлення на працевлаштування не повернуто до центру зайнятості.

24 липня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в надані статусу безробітного на підставі пп. 5 п. 7 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, у зв`язку із не відвідуванням роботодавця та неподанням в установлений строк без поважних причин особою письмової відповіді роботодавця про відмову у працевлаштуванні відповідно до виданого центром зайнятості направлення на працевлаштування.

Вирішуючи справу районний суд прийшов до висновку що позивачем не доведено суду належними та допустими доказами факт протиправності рішення Дніпровського міського центру зайнятості про відмову у наданні йому статусу безробітного, на підставі пп. 5 п. 7 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, з яким він пов`язує заподіяну йому матеріальну шкоду, а тому підстав для задоволення позову не має.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Частиною 1 статті 46 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що підходящою для безробітного вважається робота, що відповідає освіті, професії (спеціальності), кваліфікації особи з урахуванням доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради. Заробітна плата повинна бути не нижче розміру заробітної плати такої особи за останнім місцем роботи з урахуванням середнього рівня заробітної плати, що склався у регіоні за минулий місяць, де особа зареєстрована як безробітний.

Відповідно п. 5 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198 (діючого на момент виникнення спірних правовідносин) статус безробітного надається особам, які зазначені у ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», з першого дня реєстрації у центрі зайнятості на підставі заяви за формою, затвердженою Мінсоцполітики, у разі відсутності підходящої роботи, підбір якої здійснюється відповідно до ст. 46 зазначеного Закону.

У разі наявності пропозиції підходящої роботи у день подання заяви про надання статусу безробітного особі видається направлення на працевлаштування за формою, затвердженою Мінсоцполітики. Особа зобов`язана подати центру зайнятості протягом семи календарних днів з дня отримання такого направлення письмову відповідь роботодавця про працевлаштування або відмову у працевлаштуванні.

Якщо в зазначений строк особа подає центру зайнятості письмову відповідь роботодавця про відмову у працевлаштуванні або відстрочення вирішення питання щодо працевлаштування у зв`язку з необхідністю проходження медичного та наркологічного огляду, призначення дати конкурсного відбору, такій особі надається статус безробітного з дня подання відповідної заяви.

Невідвідування роботодавця та неподання в установлений строк поважних причин особою письмової відповіді роботодавця про відмову у працевлаштуванні відповідно до виданого центром зайнятості направлення на працевлаштування є підставою для відмови у наданні статусу безробітного згідно пп. 5 п. 7 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та введення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198.

Враховуючи вказані вимоги закону, та підзаконні нормативні акти, відповідач прийняв рішення про відмову у наданні позивачу статусу безробітного.

В позові ОСОБА_1 просить відшкодувати йому майнову шкоду, завдану прийняттям незаконного рішення працівником Дніпровського міського центру зайнятості ОСОБА_2 під час виконання ним своїх службових обов`язків.

Питання про відшкодування шкоди, яка виникає не за договорами, а внаслідок протиправної поведінки особи (деліктні зобов`язання), регулюються ст. 1166 ЦК України.

Частина 1 ст. 1166 ЦКУ передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для настання деліктної відповідальності, відповідно до ст. 1166 ЦКУ необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

а) наявність шкоди;

б) протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду;

в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою особи, що заподіяла шкоду.

Перераховані підстави - є загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не доведено суду, відповідно до вимог ст.76,77,78,79,80,81ЦПК України, незаконність та протиправність індивідуального акту чи окремих його положень, прийнятих відносно нього посадовою особою Дніпровського центру зайнятості, які призвели до спричинення йому майнової шкоди, у тому числі, недоведена і протиправність поведінки такої особи.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Своїм правом на оскарження рішення Дніпровського міського центру зайнятості про відмову в надані статусу безробітного від 24 липня 2018 року у встановленому законом порядку, позивач не скористався.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що підставами відмови у задоволені його позовних вимог, є порушення правил адміністративної юрисдикції, заявленого ним позову, але такі доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності, оскільки судом першої інстанції відмовлено в задоволені позову з інших правових підстав.

За змістом статей 12, 13, 76-81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, а отже, відсутні передбачені ст. 376 ЦПК України підстави для скасування оскарженого судового рішення, а тому, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів враховує, що позивач від сплати судових витрат звільнений, його апеляційні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим судові витрати повинно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 лютого 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова