ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1717/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя, про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії, наказу командира військової частини та поновлення на квартирному обліку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя, про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії, наказу командира військової частини та поновлення на квартирному обліку.

В обґрунтування позову зазначав, що він після закінчення Василівського військового авіаційно-технічного училища з 20.06.1993 по теперішній час проходить військову службу в м. Мелітополі Запорізької області у військовій частині НОМЕР_1 , яка є правонаступником військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 .

На підставі рапорту від 22.07.1993 та довідки 01.06.1993 про незабезпечення житловою площею Міністерства оборони, житловою комісією військової частини НОМЕР_2 його було зараховано на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 з 06.08.1993.

При розформуванні військової частини НОМЕР_3 були втрачені протоколи засідань житлової комісії 21822 та його на підставі відсутності протоколів минулих років щодо зарахування військовослужбовців на квартирний облік та вивчивши облікові справи зарахували на квартирний облік датою знаходження в списках осіб які потребують поліпшення житлових умов в Мелітопольському гарнізоні протоколом житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2006 №11 було зараховано на квартирний облік з 06.08.1993 складом сім`ї з 4 осіб (дружина ОСОБА_2 , доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

13 лютого 2019 року він подав рапорт на згоду отримання грошової компенсації за належне йому для отримання жилого приміщення до житлової комісії НОМЕР_1 , після чого на особисту електрону адресу голови житлової комісії А3840 надійшла копія листа КЕВ м. Запоріжжя №446 від 13.02.2019 з вимогою про перенесення дати зарахування на квартирний облік йому та інших осіб, які зараховані на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_1 , як осіб зарахованих на квартирний облік рішенням житлових комісій військової частини НОМЕР_1 з порушенням вимог законодавства.

25 лютого 2019 він був присутній на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 де розглядалось питання про перенесення його дати зарахування на квартирний облік але рішення не було прийнято.

В листопаді 2019 року голова житлової комісії НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_5 надала йому витяг з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2019 №13 та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.07.2019 №374/агд на підставі яких йому змінили дату зарахування на квартирний облік на дату реєстрації в м. Мелітополь вказаною в його паспорті з 06.08.1993 на 22.06.1996. У 1996 році він отримував паспорт, тобто після зарахування до особового складу військової частини НОМЕР_2 за місцем служби, тому в ньому відсутні відомості про його реєстрацію до 22 червня 1996 року.

Наявність чи відсутність прописки не може бути підставою для визнання будь-якого житлового права та не є підставою для зняття з квартирного обліку або переміщення у черзі. Порядок обліку військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України, на момент зарахування його на квартирний облік 06 серпня 1993 року, визначався Положенням про порядок забезпечення житловою площею у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністра оборони України від 23.12.1992 №220 (надалі - Наказ №220).

Наказом №220 було передбачено, що військовослужбовці та члени їх сімей мають право до одержання жилого приміщення прописатися за адресою військової частини, а також, що на кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформлюється облікова справа, у якій знаходяться необхідні документи: рапорт про прийняття на квартирний облік, довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку, довідка про те, чи перебуваю ївся члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчих комітетах місцевих Рад).

Житлові комісії у військових частинах утворюються з метою правильного обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу та використання житлової площі в гарнізонах та військових частинах (наказ Міністра оборони України від 17.11.1992 №193).

Він є військовослужбовцем і проходить дійсну військову службу у Збройних Силах України з 01.08.1990, квартирний облік здійснюється за місцем роботи (служби) - у військових частинах за рішенням житлової комісії.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати рішення (об`єднаної) житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2019 року №13, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19 липня 2019 року №374/агд в частині змістити в обліку громадян та членів їх сімей, які перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов шляхом отримання постійного житла (загальна черга) на дату реєстрації в даному населеному пункті капітана ОСОБА_1 , зарахованого 06.08.1993 змістити на дату реєстрації на 22.06.1996 та зобов`язати житлову комісію військової частини НОМЕР_4 поновити ОСОБА_1 та членів сім`ї: дружну ОСОБА_6 , 1972р.н., доньок ОСОБА_4 , 1990р.н., та ОСОБА_3 , 2001р.н., на квартирному обліку (обліку осіб та членів їх сімей, які набули право та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання (загальна черга) з 06 серпня 1993 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2020 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення (об`єднаної) житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2019 року №13, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19 липня 2019 року №374/агд в частині змістити в обліку громадян та членів їх сімей, які перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов шляхом отримання постійного житла (загальна черга) на дату реєстрації в даному населеному пункті капітана ОСОБА_1 , зарахованого 06.08.1993 змістити на дату реєстрації на 22.06.1996.

Зобов`язано житлову комісію військової частини НОМЕР_4 поновити ОСОБА_1 та членів сім`ї: дружну ОСОБА_2 , 1972р.н., доньок ОСОБА_3 , 2001р.н., та ОСОБА_4 , 1990р.н., на квартирному обліку (обліку осіб та членів їх сімей, які набули право та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання (загальна черга)) з 06 серпня 1993 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в які посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до п.15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. №470 (у редакції від 06.03.1992) на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також прописані у даному населеному пункті. У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 порядку зарахування на квартирний облік його було зміщено в обліку громадян та членів їх сімей, які перебувають на поліпшення житлових умов шляхом отримання постійного житла (загальна черга) з 06.08.1993 на дату реєстрації в м. Мелітополь 22.06.1996.
Тертя особа, квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність чи відсутність прописки не може бути підставою для визнання будь-якого житлового права та не є підставою для зняття з квартирного обліку або переміщення у черзі, а перенесення дати зарахування на квартирний облік позивача з 06.08.1993 року на дату його реєстрації в м. Мелітополі 22.06.1996 року, яка взята з копії паспорта в оригіналі облікової справи, відповідно до рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2019 (протокол № 13) є безпідставним та незаконним, оскільки обмежує право позивача в реалізації права на поліпшення житлових умов.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 20.06.1993 по теперішній час проходить військову службу в м. Мелітополі Запорізької області у військовій частині НОМЕР_1 , яка є правонаступником військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 .

Згідно рапорту від 22.07.1993 та довідки 01.06.1993 про незабезпечення житловою площею Міністерства оборони, житловою комісією військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 було зараховано на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 з 06.08.1993.

Встановлено, що при розформуванні військової частини НОМЕР_3 були втрачені протоколи засідань житлової комісії 21822 та ОСОБА_1 на підставі відсутності протоколів минулих років щодо зарахування військовослужбовців на квартирний облік та вивчивши облікові справи зарахували на квартирний облік датою знаходження в списках осіб які потребують поліпшення житлових умов в Мелітопольському гарнізоні протоколом житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2006 №11 було зараховано на квартирний облік з 06.08.1993 складом сім`ї з 4 осіб (дружина ОСОБА_2 , доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

13 лютому 2019 року ОСОБА_1 подав рапорт на згоду отримання грошової компенсації за належне йому для отримання жилого приміщення до житлової комісії НОМЕР_1 , після чого на особисту електрону адресу голови житлової комісії НОМЕР_1 надійшла копія листа КЕВ м. Запоріжжя №446 від 13.02.2019 з вимогою про перенесення дати зарахування на квартирний облік йому та інших осіб, які зараховані на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_1 , як осіб зарахованих на квартирний облік рішенням житлових комісій військової частини НОМЕР_1 з порушенням вимог законодавства.

25 лютого 2019 року ОСОБА_1 був присутній на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 з розгляду питання про перенесення його дати зарахування на квартирний облік але рішення не було прийнято.

У листопаді 2019 року голова житлової комісії НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_5 надала позивачу витяг з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2019 №13 та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.07.2019 №374/агд на підставі яких йому змінили дату зарахування на квартирний облік на дату реєстрації в м. Мелітополь вказаною в його паспорті з 06.08.1993 на 22.06.1996.

У 1996 році позивач отримував паспорт, тобто після зарахування до особового складу військової частини НОМЕР_2 за місцем служби, тому в ньому відсутні відомості про його реєстрацію до 22 червня 1996 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що п. 9 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом МО України № 20 від 03.02.1995 року військовослужбовці визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов на загальних підставах відповідно до чинного законодавства.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 40 ЖК України та п. 26 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень» громадяни знімаються з квартирного обліку у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи те, що прийняття на квартирний облік переслідує мету забезпечення громадян реалізацію права на отримання в установленому порядку жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, положення абзацу 1 пункту 26 Правил спрямовані проти безпідставного позбавлення громадян цього права, передбачають перебування їх на квартирному обліку до того, поки вони не реалізують його, тобто до отримання жилого приміщення.

За приписами п. 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом МО України № 20 від 03.02.1995 року, датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесено рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік.

Відповідно до п.1 вказаного Положення, за рахунок житлових фондів МО України забезпечуються житлом військовослужбовці та члени їх сімей, які проходять військову службу у військових частинах, в установах, на підприємствах, в організаціях, військових начальних закладах, військових комісаріатах. Всі питання, пов`язані із забезпеченням жилою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби згідно п. 35 Положення. На кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформляється облікова справа, у якій знаходяться необхідні документи: рапорт про прийняття на квартирний облік, довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку, довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи. Інші документи, при потребі, житлові комісії самі запитують через командирів військових частин у відповідних державних органів, установ, організацій.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вказана норма, як і п. 22 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень», так і Положеннями про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затверджене наказом МО України № 220 від 23.12.1992 року, яке діяло на момент прийняття рішення житловою комісією, не ставить в залежність постановку на квартирний облік від дня реєстрації в населеному пункті, а лише визначає перелік документів, які повинні додаватись до заяви та знаходитися у обліковій справі.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції судова колегія враховує, що позивачем надані беззаперечні докази його постановки на квартирний облік саме у 1993 році.

Таке перебування позивача на квартирному обліку не заперечувалося протягом всього часу перебування на обліку, законність постановки на квартирний облік не оскаржувалася відповідачем.

Поновлюючи порушені житлові права позивача, суд першої інстанції виходив також з чинного національного і вітчизняного законодавства, констатуючи, що наявність чи відсутність прописки не може бути підставою для визнання будь-якого житлового права та не є підставою для зняття з квартирного обліку або переміщення у черзі.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що був порушений порядок прийняття позивача на облік не підтверджені жодними переконливими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перенесення дати зарахування на квартирний облік позивача з 06.08.1993 року на дату його реєстрації в м. Мелітополі 22.06.1996 року, яка взята з копії паспорта в оригіналі облікової справи, відповідно до рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2019 (протокол № 13) є безпідставним та незаконним, оскільки обмежує право позивача в реалізації права на поліпшення житлових умов.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 травня 2020 року.

Головуючий

Судді: