КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/1425/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.

суддів: Нежури В.А., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

В Голосіївський районний суд міста Києва з позовом звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги, позивач обґрунтував тим, що 01 травня 2015 року в м. Васильків, Київської області по вул.Соборній сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Шевроле Авео», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля «Опель Астра» д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

В позовній заяві, ОСОБА_2 посилається на те, що відповідно до Акту № АМВ-1485 виконаних робіт та квитанції до прибуткового касового ордеру № 345 вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Шевроле Авео» склала 53 001,74 грн.

Крім того, як зазначає позивач, він поніс витрати за послуги з визначення вартості ремонту автомобіля, огляду його на підйомнику в розмірі 1 344 грн.

Всього, понесені ним витрати, внаслідок пошкодження автомобіля в результаті дорожньо-транспортної пригоди склали 54 345,74 грн.

Позивач також посилається на те, що відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року йому було відмовлено у стягненні страхового відшкодування з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», де була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, в зв`язку з несвоєчасним поданням заяви про виплату страхового відшкодування та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 3 501,74 грн. на відшкодування завданої матеріальної шкоди та 1 000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

За таких обставин, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 , як особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди, завдану йому матеріальну шкоду в результаті пошкодження автомобіля відповідно до реальної вартості виконання робіт, проведених для відновлення пошкодженого транспортного засобу «Шевроле Авео», 2005 року випуску, д.н. НОМЕР_1 в сумі 50 844,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду в розмірі 50 844 грн., а також в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року та залишити позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду, посилаючись на те, що вимоги позивача являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими, що останній не надав суду необхідних належних допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які зазначені в позові щодо відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вказав на наявність рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року, відповідно до якого, з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 3 501,74 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн., що завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 01 травня 2015 року, на неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Крім того, відповідач посилається на висновок експерта № 4311/18-54 від 24 квітня 2018 року за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, який наданий Голосіївському районному суду міста Києва під час розгляду справи, відповідно до якого, вартість матеріального збитку, завданого позивачу, становить 27 808,94 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року, ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому вважає, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.

Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року без змін з наступних підстав.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 01 травня 2015 року в м. Васильків, Київської області по вул. Соборній сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Шевроле Авео», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля «Опель Астра» д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року, ОСОБА_1 визнано винним у настанні даної дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню.

Позивач є власником пошкодженого транспортного засобу «Шевроле Авео», д.н. НОМЕР_1 .

Відповідно до Акту № АМВ-1485 прийому-передачі виконаних робіт по ремонту автомобіля від 01 жовтня 2015 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 345 від 01 жовтня 2015 року, складного ТОВ «А.М.В.» позивачем понесені витрати на ремонт транспортного засобу «Шевроле Авео», д.н. НОМЕР_1 в розмірі 53001,74 грн.

Також, ОСОБА_2 понесені витрати на оплату послуг з визначення вартості ремонту автомобіля та його огляду на спеціалізованому СТО - ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» в сумі 1 344 грн., що підтверджується квитанцією № QS01 від 07 липня 2017 року.

Всього розмір понесених позивачем витрат, пов`язаних з відновленням пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу «Шевроле Авео», д.н. НОМЕР_1 становить 54 345,74 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди встановлено, що розмір фактичних збитків з огляду на положення ст. 1192 ЦК України, завданих ОСОБА_2 складає 53 001,73 грн., що становить вартість відновлювального ремонту транспортного засобу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком Голосіївського районного суду міста Києва про те, що посилання відповідача на те, що розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу, становить 27 808,94 грн. відповідно до висновку експерта № 4311/18-54 від 24 квітня 2018 року, не можуть бути прийняті судом, так як вони не узгоджуються з положеннями ст. 1192 ЦК України, а крім того, не узгоджуються з обставинами, встановленими судовим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа - Гарант» про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 3 501,74 грн.

Отже, розмір матеріальних збитків, завданих позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 01 травня 2015 року, і які не відшкодовані на момент розгляду справи, з врахуванням витрат на проведення оцінки завданої шкоди, становить 50 844 грн.

За правилами ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В ст. 1188 ЦК України вказано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Положеннями ст.1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати цивільно-правову відповідальність водіїв, які керують застрахованим транспортним засобом.

З встановлених судом обставин вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Опель Астра» д.н. НОМЕР_2 була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант».

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

На підставі ст. 29 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно ст.12 зазначеного Закону, розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

В ході розгляду справи також встановлено, що відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» страхового відшкодування в зв`язку з порушенням ним строків звернення з заявою до страховика про виплату страхового відшкодування.

Проте, згідно норм чинного законодавства України, позивач не позбавлений можливості отримати відшкодування від особи, з вини якої сталась дорожньо-транспортна пригоди, в межах деліктних зобов`язань.

В приписах ст. 1194 ЦК України зазначено: особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, крім іншого, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

В ст. 5 названого Закону зазначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує: страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати, деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди.

За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Тому, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, однак, в межах суми страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, не просто суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), а повністю його нівелює.

Такої думки, дотримується Велика Палата Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц).

Із вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду також вбачається, що здійснення відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Зокрема, норми ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування, якими є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані па настання страхового випадку; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку; невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки ОСОБА_2 звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» після закінчення річного строку для звернення до страховика, останній відмовив йому у виплаті страхового відшкодування і дана відмова була визнана правомірною відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року.

Тобто, в даному випадку позивач не позбавлений права звернутись з позовом до особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої була застрахована, в межах деліктних зобов`язань, в зв`язку з відсутністю обов`язку у страховика відшкодувати завдані збитки.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 50 844,00 грн., тому, колегією суддів не приймаються до уваги доводи ОСОБА_1 щодо незаконності рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року, в зв`язку з тим, що вони є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону.

Так як Голосіївський районний суд міста Києва розглядаючи даний спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, порушень норм процесуального і матеріального законодавства при розгляді справи не допустив, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: В.А. Нежура

А.С. Сержанюк