ПОСТАНОВА

Іменем України

28 квітня 2020 року м. Кропивницький

справа № 391/168/19

провадження № 22-ц/4809/627/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Письменного О.А., Чельник О.І.

з участю секретаря: Демешко Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2019 року, у складі головуючого судді Мумиги І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця « ОСОБА_2 » про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та зустрічним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду до фізичної особи підприємця « ОСОБА_2 » про поновлення його на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 04.10.2018 року він був прийнятий на посаду продавця до ФОП «Мараховський О.М.» на підставі трудового договору, але 28.12.2018 його було звільнено із займаної посади, яке вважає незаконним.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 6 684,00 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день звернення до суду в сумі 8 702,00 грн. та моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн.

У липні 2019 року відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву в якій він просив стягнути із ОСОБА_1 на користь ФОП «Мараховський О.М.» матеріальну шкоду, завдану працівником при виконанні трудових обов`язків на суму 11 565,93 грн. та понесені ним судові витрати у справі.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач посилався на неналежне виконання позивачем своїх трудових обов`язків, що призвело до завдання матеріальної шкоди відповідачу у розмірі 11 565,93 грн.

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної-особи підприємця « ОСОБА_2 » про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та задоволено зустрічний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь фізичної особи - підприємця « ОСОБА_2 » матеріальну шкоду, завдану працівником при виконанні трудових обов`язків на суму 11 565,93 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, вважає, що судом першої інстанції не були досліджені належним чином обставини його позову.

Зустрічного позову позивач не визнає із підстав його недоведеності.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11.03.2020 відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи строк для подання відзивів.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Позивач повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи (том 2 а.с. 136).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу 04.10.2018 на посаду продавця непродовольчих товарів , а 28.12.2018 був звільнений, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 ( том 1 а.с.7).

Між ОСОБА_1 та ФОП «Мараховський О.М.» було укладено трудовий договір від 04.10.2018 ( том 1 а.с. 13-16).

Згідно із виписки з наказу № 35 від 28.12.2018 ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця непродовольчих товарів згідно ст. 40 п. 2 КЗпП України (невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі в наслідок недостатньої кваліфікації), ст. 40 п. 3 КЗпП України (систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку), ст. 40 п. 4 КЗпП України (прогули) ст.40 п.8 (вчинення за місцем роботи розкрадання майна власника), ст.41 п.2 КЗпП України (винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні цінності, що призвели до втрати довіри до нього з боку власника ( том 1 а.с. 18).

Наказом № 6 від 04.02.2019 було внесено зміни до наказу № 35 від 28.12.2018 року та викладено останній у новій редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з роботи із займаної посади продавця непродовольчих товарів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я.» ( том 1 а.с. 149).

Судом першої інстанції було належним чином досліджено та встановлено, що в результаті виконання трудових обов`язків позивачем було завдано матеріальної шкоди у вигляді нестачі товарно-матеріальних цінностей та у вигляді умисного зіпсування майна, всього відповідачу завдано шкоди позивачем на суму 11565,93 грн.

ОСОБА_1 підписуючи трудовий договір від 04.10.2018 прийняв на себе зобов`язання про повну матеріальну відповідальність за товар, ввірені йому грошові кошти та матеріальні цінності (пункт 2 договору).

Посада, яку займав ОСОБА_1 на час утворення нестачі «продавець», зазначена в Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу/відпуску/, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. № 447/24 , який є чинним на час розгляду даної справи.

Відповідачем були проведені перевірки та службові розслідування щодо нестачі товарно матеріальних цінностей (том 1 а.с. 77, 78, 79,80-82,84,86) та доведено неналежне виконання позивачем покладених на нього трудових обов`язків та у зв`язку із чим ОСОБА_1 було заподіяно матеріальної шкоди відповідачу.

Оскільки позивач несе матеріальну відповідальність за ввірені йому цінності повинен відшкодовувати завдані збитки роботодавцю.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Пунктом 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Пунктом 5 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, орган ізації, у випадках, коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення його на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди з підстав його недоведеності, а також правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення матеріальної шкоди, яка завдана під час виконання трудових обов`язків робітником і розмір якої відповідає наданим роботодавцем доказам.

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

30.04.2020 складено постанову.

Головуючий суддя: О.Л. Дуковський

Судді: О.А. Письменний

О.І. Чельник