Номер провадження: 22-ц/813/5046/20
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справиапеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний Банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

16 вересня 2019 року АТ «Державний ощадний Банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором кредиту, що був укладений 27.08.2007 року і не повернув у повному обсязі кредитні кошти та не сплатив відсотки за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 277924,41 грн., яка складається з заборгованості за основним боргом 120434,92 грн., прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 37532,86 грн., пені за основним боргом в сумі 33986,99 грн., 3% річних на суму простроченого кредиту в розмірі 16543,32 грн., інфляційних втрат на суму простроченого боргу в сумі 69426,32 грн.

Представник відповідача позов Банку про стягнення заборгованості вважає безпідставним та застосувати до позовних вимог строки позовної давності (а.с.72-76).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року позов АТ «Державний ощадний Банк України» (далі АТ Ощадбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк», ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року, та постановлення нового прозадоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, призначене на 22.07.2020 року, на 14 год. 00 хв., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 120-124).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п. 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, з наступними змінами (а.с.127), апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 03.08.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №1872-н (а.с. 8-11), за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримав споживчий кредит в сумі 171700 грн. терміном до 17.08.2012 року зі сплатою відсотків в розмірі 17% річних.

У якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 27.08.2007 року сторони уклали договір застави транспортного засобу (а.с. 12-14). Окрім того, 27.08.2007 року між Банком і ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати в солідарному порядку з позичальником за повне і своєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором 02.03.2012 року за заявою Банку приватний нотаріус Одеського МНО Тверська І.В. вчинила виконавчий напис (а.с. 16) про звернення стягнення на заставне майно в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитом в сумі 141470,28 грн.

Крім того, заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22.01.2014 року (а.с. 17-18) з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в солідарному порядку стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 27.08.2007 року в сумі 57836,51 грн., яка складалась з прострочених відсотків за користування кредитом за період з 07.09.2011 року по 28.12.2012 року у розмірі 23849,52 грн. і пені за кредитом за період з 18.04.2011 року по 28.12.2012 року в сумі 33986,99 грн.

Представник Банку зазначив, що виконавчий напис нотаріуса було виконано і реалізовано предмет застави, у зв`язку з чим в січні місяці 2016 року Банк отримав 21035,36 грн., які спрямував на погашення основаного боргу по кредиту.

Однак, оскільки до теперішнього часу позичальник не повернув кредитні кошти, Банк просив ухвалити судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом в сумі 120434,92 грн., заборгованість за відсотками за період з 21.12.2009 року по 31.08.2011 року в сумі 37532,86 грн., а також пеню в сумі 33986,99 грн. за період з 18.04.2011 року по 23.11.2012 року, 3% річних та інфляційні втрати від суми боргу за кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки.

Частиною 2 ст. 1054 ЦПК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, під час укладання кредитного договору, сторони встановили строк дії договору повернення кредитних коштів включно по 27.08.2012 року.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Розділом другим кредитного договору передбачено право Банку достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування ним та інших платежів (а.с.9).

Разом з тим, 02.03.2012 року Банк скористався своїм правом на дострокове погашення кредиту шляхом звернення стягнення на заставне майно.

Згідно з висновком ВПВС від 28.03.2018 року ухваленій по справі за №444/9519/12 Банк втрачає право на нарахування відсотків після направлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів (аналогічні висновки ВП ВС містяться у постановах від 04.07.2018 року і від 31.10.2018 року).

Колегія суддів також зазначає, що Банк також втрачає це право після закінчення дії кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні вимог Банку про стягнення з позичальника пені за період з 18.04.2011 року по 28.12.2012 року в сумі 33986,99 грн., суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що заочним рішення Київського районного суду м.Одеси від 22.01.2012 року вимоги Банку про стягнення з відповідача пені саме за цей період і саме в цьому розмірі були задоволені.

Однак, судом не було враховано, що звертаючись до суду з позовом, Банк надав суду розрахунок заборгованості, згідно якого він просив стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 33986,99 грн., яка склалась станом на 01.08.2019 року (а.с.19-20), тобто були заявлені нові вимоги, які судом не були розглянуті.

Також позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 37532,86 грн. прострочених відсотків за користування кредитом за період з 21.12.2009 року по 31.08.2012 року, тобто за інший період часу.

Крім того, судом не було враховано, що ухвалою того ж суду від 26.11.2019 року вказане заочне рішення було скасовано і справу призначено до судового розгляду.

01.06.2020 року Київським районним судом м. Одеси було постановлено рішення, яке не набрало законної сили, про відмову АТ «Ощадбанк» в задоволенні позовних вимог, пред`явлених 21.01.2013 року (а.с.128-130).

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь АТ «Ощадбанк» пені, яка станом на 01.08.2019 року склала 33986,99 грн., необхідно відмовити не через те, що стосовно цих позовних вимог уже ухвалено судове рішення, а у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував строки позовної давності, про які заявив представник відповідача, щодо вимог Банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним боргом в сумі 120434,92 грн., оскільки термін дії договору кредиту сплив 27.08.2012 року, відповідно строк позовної давності закінчився 28.08.2015 року (а.с.72-76).

Оскільки до суду Банк звернувся лише 16.09.2019 року, вимоги щодо поновлення строків позовної давності банк не заявляв, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності і відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності.

Зазначений висновок суду стосується і стягнення відсотків за користування кредитом за період з 21.12.2009 року по 31.08.2011 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що доводи заявника апеляційної скарги - АТ «Ощадбанк» про те, що строк позовної давності перервався 21.01.2013 року пред`явленням вимог АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 57836,51 грн., є слушними.

Разом з тим, оскільки у відповідності до вимог, передбачених ст.264 ЦК України після переривання строку позовної давності його перебіг починається заново, то в даному випадку трирічний строк позовної давності до вимог АТ «Ощадбанк» сплив 21.01.2016 року, а річний строк до вимог АТ «Ощадбанк» про стягнення неустойки, відповідно 21.01.2014 року.

Таким чином, оскільки АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з даним позовом 16.09.2019 року, то ним пропущений як річний строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки, так і трирічний строк про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі і до вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

У зв`язку з цим, висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог Банку, в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, з посиланням на те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором на а.с.19-20 не містить розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, є незаконним і необгрунтованим.

Тобто, у разі якби суд дійшов висновку про необхідність стягнення даних втрат, які регулюються ст. 625 ЦК України і не застосування до вказаних вимог позовної давності, суду належало врахувати, що вказана заборгованість зазначена на а.с. 20, згідно якої заборгованість по 3-м % річних склала 16543,32 грн., заборгованість по інфляційним втратам склала 69426,79 грн. У разі незгоди з цими сумами заборгованості, суду належало навести свій розрахунок.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні.

Так, Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення прострочених відсотків за користування кредитом у сумі 37532,86 грн., пені за прострочений основний борг у сумі 33986,99 грн., як таких, що вже розглянуті судом, підлягає зміні, в частині формулювання підстав відмови в задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» і в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь АТ «Ощадбанк» з відповідача ОСОБА_1 3-х % річних в сумі 16543,32 грн., та заборгованості по інфляційним втратам у сумі 69426,79 грн., з посиланням на те, що Банк не надав розрахунку вказаних сум, підлягає зміні, в частині формулювання підстав відмови в задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» і в задоволенні цих позовних вимог слід також відмовити за спливом строку позовної давності.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь АТ «Ощадбанк» з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за основним боргом в сумі 120434,92 грн. через сплив позовної давності слід залишити без змін.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд правильно відмовив АТ «Ощадбанк» в задоволенні позовних вимог, однак на думку суду апеляційної інстанції оскаржуване судове рішення підлягає зміні, в частині мотивування відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача прострочених відсотків за користування кредитом у сумі 37532,86 грн., пені за прострочений основний борг у сумі 33986,99 грн., 3-х % річних в сумі 16543,32 грн., та заборгованості по інфляційним втратам у сумі 69426,79 грн.,про що вказано вище.

З підстав викладеного, та враховуючи повну відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк», апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни судового рішення в частині розподілу між сторонами судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року, в частиністягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» прострочених відсотків за користування кредитом у сумі 37532,86 грн., пені за прострочений основний борг у сумі 33986,99 грн., 3-х % річних в сумі 16543,32 грн., та заборгованості по інфляційним втратам у сумі 69426,79 грн.,змінити, в частині формулювання відмови в позові, та відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за основним боргом в сумі 120434,92 грн. через сплив позовної давності, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.08.2020 року

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева