П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/3035/19

Провадження № 22-ц/4815/645/20

Головуючий у суді першої інстанції:

суддя Красовський О.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

повним текстом 22 січня 2020 року в м. Рівне

фіксуванням судового засідання технічними засобами не здійснювалось

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 січня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 10 липня 2010 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 1 400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що остання порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 16 травня 2019 року складалась з: 3 250,75 гривень - заборгованості за тілом кредиту; 2 260,60 гривень - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4 073,44 гривень - пеня за прострочене зобов`язання; 1 050 гривень - пеня за несвоєчасність сплати боргу, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована частина; 531,74 гривень - процента складова.

З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 11 666,53 гривень та судові витрати в сумі 1 921 гривні.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

У поданому відзиві ОСОБА_1 позов не визнавала та, покликаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17-ц, заперечувала проти задоволення вимог. Зазначала, що окрім анкети-заяви про отримання кредитної картки, інших документів не підписувала. При підписанні заяви позивач з Умовами та правилами надання банківських послуг її не ознайомив. Виходячи із наданого банком розрахунку, стверджувала, що витратила кредитних коштів на суму 15 872,43 гривень, а на погашення внесла 17 958,84 гривень, тобто заборгованість погасила.

У відповіді на відзив позивач покликався на відповідність форми і змісту кредитного договору нормам чинного законодавства. Стверджував, що надав відповідачу всю необхідну інформацію, між сторонами були погоджені всі істотні умови, а Закон України "Про захист прав споживачів" до спірних відносин застосуванню не підлягає. Оскільки ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, то вона, на переконання АТ КБ "Приватбанк", погоджувалась з запропонованими тарифами, змінами кредитного ліміту, нарахування відсотків. При цьому, врахувавши недоліки, на які Велика Палата Верховного Суду в справі №342/180/17-ц звернула увагу при вирішенні аналогічних спірних правовідносин, банк надав необхідні докази, в підтвердження заявлених позовних вимог. Тому при вирішенні спору суду необхідно виходити вже із інших постанов Верховного Суду, а саме в справах: 356/1635/16-ц; 428/2873/17; 755/2720/16-ц; 666/388/16-ц.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд попередньої інстанції, врахувавши постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17-ц, вказав на безпідставність вимог банку щодо стягнення процентів, неустойки та штрафів, оскільки через відсутність підпису позичальника Умови та правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. При цьому, врахувавши, що фактично позичальником було використано 15 872,47 гривень, а для погашення заборгованості сплачено 17 958,84 гривень, дійшов висновку про відсутність боргу.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у невідповідності викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося на хибність висновків суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості через те, що позичальник сплатила більше коштів, аніж отримала. Банк, покликаючись на виписку по кредитному рахунку, стверджував, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами на загальну суму 36 625,36 гривень, а погасила заборгованість лише на 19 810,25 гривень. Підписавши анкету-заяву, відповідач погодилась, що заява, разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, складає між нею та банком договір про надання банківських послу. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду, банк посилався на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Ліщинська Т.І. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Окрім наведених раніше у відзиві на позов заперечень щодо вимог банку, зазначала, що надана банком виписка по рахунку суперечить наданому до позову розрахунку заборгованості. Помимо того, поважність причин неподання виписки по рахунку, а також нових доказів до суду першої інстанції банк не обґрунтував. Тобто позивач фактично безпідставно маніпулює інформацією, якою, зокрема позовні вимоги не обґрунтовувались.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 10 липня 2010 року ОСОБА_1 підписала заявупро приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений з банком договір про надання банківських послуг (а.с. 12). Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, АТ КБ "Приватбанк" посилалось на те, що в порушення умов договору №б/н від 10 липня 2010 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач своїх зобов`язань не виконала, а тому станом на 16 травня 2019 року мала заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 11 666,53 гривень, з яких: 3 250,75 гривень - заборгованості за тілом кредиту; 2 260,60 гривень - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4 073,44 гривень - пеня за прострочене зобов`язання; 1 050 гривень - пеня за несвоєчасність сплату боргу, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована частина; 531,74 гривень - процента складова.

На підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" і витяг з архіву Умов та правил надання банківських послуг розміщених на сайті http://privatbank.ua/terms.

Крім того, АТ КБ "Приватбанк" як до відповіді на відзив, так і до апеляційної скарги було додано виписку по рахунку відповідача.

Так, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Помимо викладеного, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач розуміла, ознайомилася та погодилася з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних останньої, не містить жодних даних щодо умов кредитування. Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відтак і відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову, встановивши факт погашення позичальником заборгованості.

Вірним є й використання при вирішенні спору висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Щодо незгоди автора апеляційної скарги із висновком суду попередньої інстанції про відсутність заборгованості, колегія суддів зазначає таке.

Встановлюючи відсутність заборгованості, суд взяв до уваги розрахунки ОСОБА_1 , наведені нею у відзиві на підставі доданого банком до позову розрахунку. Відповідач стверджувала, що витратила кредитних коштів на суму 15 872,43 гривень, а на погашення внесла 17 958,84 гривень, тобто заборгованість погасила. Підрахунки останньої наданим банком розрахунком заборгованості не спростовуються.

Зі свого боку, у наданій позивачем виписці по рахунку вказано, що всього позичальником здійснено витрат на суму 36 625, 36 гривень, а повернено 19 810, 25 гривень.

Проте із цієї виписки видно, що фактично позичальнику було надано лише 15 679,91 гривень, а решта - це списані банком комісія за обслуговування, страхові платежі, проценти та пеня, які передбачені непогодженими між сторонами Тарифами, Умовами та Правилами надання банківських послуг. Отже, враховуючи, що відповідні нарахування банку не ґрунтуються на вимогах законодавства, то та обставина, що відповідач внесла більше коштів, аніж отримала, підтверджується й випискою по рахунку. Відтак апеляційний суд не вбачає передбачених процесуальним законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтовані та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, зокрема, такі доводи суперечать встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 у справі "Проніна проти України", § 23).

Мотивом для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду - без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 січня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М.Ковальчук