Справа № 266/551/20
Провадженя№ 2/266/438/20
23 липня 2020 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря Воропаєвої О.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною,-
Позивач звернувся із позовом до відповідача, про визнання угоди купівлі-продажу дійсною, в якому зазначив, що за біржовим контрактом №1167 від 12.11.2002 року, укладеним на Універсальній біржі «Гарант-Україна», його померла ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 недобудовану будівлю 10% готовністю по АДРЕСА_1 . Сторони виконали умови біржових контрактів, здійснили розрахунки. В даний час позивач не має можливості реалізувати свої права щодо успадкування, оскільки в свій час ця угода купівлі-продажу не була посвідчена нотаріально. Просив визнати дійсною угоду купівлі-продажу недобудованої будівлі готовністю 10% по пров. Солов`їному в м. Маріуполі укладену між ОСОБА_3 та відповідачем - ОСОБА_2 за біржовим контрактом № 1167 від 12.11.2002 року, укладеного на Універсальній товарній біржі «Гарант-Україна».
Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.
Ухвалу суду від 13.03.2020р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.
У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, але надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, задоволення позову, крім того представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився без поважних причин, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надіслання повідомлення з відомостями про розгляд справи. З поштового повідомлення вбачається, що ОСОБА_2 повістку отримав (а.с. 32). Оскільки ОСОБА_2 про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, приймаючи до уваги думку позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши докази, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 12.11.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу (біржовий контракт) №1167 на Універсальній товарній біржі «Гарант-Україна», за умовами якого ОСОБА_3 придбала у власність недобудовану будівлю готовністю 10% розташовану по АДРЕСА_1 (а.с. 18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області зроблено актовий запис №234 ( а.с.8).
Позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 , спадкова справа №52/2018 (а.с. 21).
Таким чином судом встановлено, що позивач є рідним сином ОСОБА_3 , яка було однією із сторін біржового контракту - покупцем будівлі.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»(далі Постанова №9), відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до ст.227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Відповідно до положень ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди, з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Біржовий контракт не був посвідчений нотаріально в зв`язку із довільним тлумаченням ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 р., згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Міністерство юстиції України у своєму роз`ясненні N 17-12/44 від 10.04.98 року з урахуванням на правовідносини, що най час складалися при укладенні договорів купівлі-продажу на біржах вказує, що біржові операції дозволяється здійснювати лише членам біржі або брокерам, обов`язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють. Виходячи з цього, угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, укладені між особами, які не є членами біржі або угоди, укладені брокерами за дорученням третіх осіб, не відповідають вимогам Закону України "Про товарну біржу" і у зв`язку з цим не можуть вважатися біржовими операціями та реєструватися біржами. Укладена та зареєстрована біржею з дотриманням законодавства угода згідно з ст.15 Закону не потребує нотаріального посвідчення. Однак, слід звернути увагу на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України "Про нотаріат". Перелік таких документів є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, беручи до уваги вимоги ст.227 Цивільного кодексу, яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважаємо, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно з ст.47 ЦК тягне недійсність договору. Таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до п.4 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України від 16 січня 2003 р., який діє з 01 січня 2004 року, тобто на час розгляду справи в суді, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до ст.657 ЦК України від 16 січня 2003 р., договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Згідно ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Таким чином, визнання договору дійсним можливо за дотримання таких вимог:1) сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, 2) така домовленість підтверджена письмовим доказом, 3) відбулося повне або часткове виконання договору, 4) одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 220 ЦК України.
В біржовому контракті №1167 від 12.11.2002 року зазначено, що сторонами договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовилися щодо усіх істотних умов договору. Позивач в обґрунтування позовних вимог вказав, що визнання біржового контракту дійсним йому необхідно для оформлення спадщини. Отже враховуючи, що позивач не є стороною спірного біржового контракту, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підстав передбачених ч. 1 ст. 4 ЦПК України, яким чином відповідачем порушується, не визнається або оспорюється право позивача за захистом якого він звернувся до суду у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1,2,5,7, 141, 274,278,279 ЦПК України суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною - відмовити.
Копію судового рішення направити сторонам.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду, яка подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення виготовлено 30.07.2020 р.
Суддя: Шишилін О. Г.