Справа № 755/4598/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.,

За участю секретаря - Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Гарницький П.П.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представники відповідача - адвокати Сабадин А.В. та Соронович А.А..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з вимогами: «Припинити право спільної сумісної власності між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини кварти АДРЕСА_1 », що є предметом позову.

02 квітня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

28 травня 2020 року відповідач подала відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не оспорює той факт, що вони з позивачем мають у спільній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, при цьому відповідач заперечує щодо розміру частки, оскільки визначена позивачем частка в розмірі Ѕ є неприпустимою. На обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначила, що загальна вартість квартири, що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м.. житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3, складає 1443 034 грн., 36 коп. Суму у розмірі 368973 грн. 45 коп. сплатила ОСОБА_2 до укладення шлюбу за Договором купівлі-продажу облігацій за №БВ-138/13-1 від 29.07.2013 року, за яким вона набуде майнові права на вище вказану квартиру.

Сума у розмірі 1074 060 грн. 91 коп. (1443 034 грн., 36 коп. - 368973 грн. 45 коп.) була сплачена спільно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період шлюбу, на придбання вище вказаної квартири.1/2 частина спільно сплаченої подружжям суми є 537 030 грн., 45 коп. (1074 060 грн. 91 коп. : 2).

Враховуючи проведені розрахунки, сума грошових коштів, які сплатила особисто ОСОБА_2 на придбання вище вказаної квартири є 906 003 гри., 90 коп. (537 030 грн., 45 коп. + 368973 грн. 45 коп.)

З урахуванням наведеного, можна визначити частки у праві власності на квартиру що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3. Таким чином, на 9/25 у праві власності (що дорівнює 37% від загальної вартості квартири) може претендувати ОСОБА_3 , водночас, 16/25 (що дорівнює 63% від загальної вартості квартири) належить на праві власності ОСОБА_2 . На переконання відповідача позовна вимога про визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає.

05 червня 2020 року позивач подав відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що позивач заперечує ті обставини, на які відповідач посилається у своєму відзиві та наголошує на тому, що він з відповідачем проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з осені 2010 року по 2014 рід, до моменту реєстрації шлюбу. Крім того, позивач зазначає, що весь цей час він утримував свою сім`ю, яка на той час складалась з відповідача та її сини від першого шлюбу. 18.07.2014 року сторони уклали Попередній договір купівлі-продажу квартири за реєстровим № 2587, об`єктом купівлі-продажу була квартира АДРЕСА_1 , яким стороною з боку покупця була саме відповідач, оскільки вона на цьому наполягла а позивачу це було не важливо на той момент. Після повної сплати сторонами платежів за вказану квартиру, 04.04.2019 року відповідачем (як стороною договору) укладено Договір куплі-продажу квартири, за реєстраційним № 1589. За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та після його реєстрації сторони спільно сплачували платежі за вище вказану квартиру, тому наявні всі підстави для задоволення позовних вимог.

10 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву про збільшення позовних вимог, яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна,- повернути позивачу.

10 червня 2020 року представник відповідача ОСОБА_4 подала до суду заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких представник відповідача вказує на те, що в матеріалах даної справи відсутні будь які докази твердження позивача, що сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з осені 2010 року, і що саме з цього часу слід враховувати спільне сімейне життя подружжя, яке набуло всіх ознак родини, у зв`язку з чим позивач не має право претендувати на Ѕ частину квартири в порядку поділу спільного (сумісного) власності. Крім того, як вбачається з довідки № 0204/3 від 02.04.2020 року виданою ТОВ «Компанія управління активами «ВАЛПРІМ», і яка міститься в матеріалах справи, до укладання шлюбу, ОСОБА_2 , особисто сплатила за Договором купівлі-продажу облігацій за № БВ-138/13-1 від 29.07.2013 року грошові кошти у розмірі 368973 грн. 45 ком.

31 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Позивачв судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що з відповідачем вони проживали спільно з 2011 року. З 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на час розгляду справи не припинений. Під час спільного проживання та перебування у шлюбі, сторони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Грошові кошти, в якості внесків, за придбану квартиру сторони сплачували разом, однак точну суму грошових коштів, які сплатив саме позивач, він назвати не може. Ініціатором розлучення була саме відповідач та на разі хоче відібрати вище вказану квартиру у позивача.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволені позову, оскільки заперечує той факт, що грошові кошти за придбання вище означеної квартири сплачувались порівну, оскільки саме відповідач була ініціатором купівлі квартири, саме на неї були оформлені документи на квартиру та саме вона сплачувала перший внесок за квартиру, в той час сторони ще не перебували у шлюбі. При цьому відповідач не заперечує той факт, що вище означена квартира була придбана за спільні кошти сторін, однак при цьому відповідач наголошує на тому, що її частка більша, оскільки перший внесок за квартиру у розмірі 368973 грн. 45 коп. вона сплатила сама ще до реєстрації шлюбу з позивачем. Крім того, відповідач зазначила що на той час вона офіційно працювала, мала постійний дохід тому вона була цілком фінансово спроможна сплачувати внески за квартиру відповідно до договору, який був нею укладений з забудовником.

Також відповідач зазначила, що поки вона проживала на дачі разом зі спільною дитиною її та позивача, питань з приводу квартири не виникало, оскільки позивач весь час проживав в даній квартирі. Однак, як тільки відповідач повідомила позивача про намір жити в квартирі разом з дітьми та запропонувала позивачу виплатити його частку грошових коштів за придбання квартири, то позивач відмовився та подав даний позов до суду.

Представники відповідача - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та запереченнях.

Таким чином, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що з 27 листопада 2013 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_2 ») перебували в зареєстрованому шлюбі.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України)

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Як з`ясовано судом, 29 липня 2013 року, між продавцями: Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ВАЛПРІМ», Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНО-ДЕПОЗИТАРНИЙ ЦЕНТР «ГЛОБАЛ» та покупцем - ОСОБА_8 було укладено Договір купівлі-продажу облігацій від 29 липня 2013 року №138/13-1.

Відповідно до пункту 1.6. Договору купівлі-продажу облігацій від 29 липня 2013 року №138/13-1 Лот облігацій та/або Лот - це сукупність Облігацій, яка є підставою для набуття майнових прав на об`єкт нерухомості відповідно до умов і строків, передбачених Інформацією про випуск облігацій Емітента, за умови повної оплати вартості таких облігацій. Розмір та характеристика Лоту визначається Емітентом. Лот облігацій є неподільним.

Відповідно до пункту 2.1. Договору купівлі-продажу облігацій від 29 липня 2013 року №138/13-1 продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець на умовах цього договору зобов`язується прийняти та оплатити Лот облігацій, характеристика якого наведена в пункті 2.2. цього договору.

За змістом пункту 2.3. договору купівлі-продажу облігацій від 29 липня 20013 року №138/13-1 відповідно до Інформації про випуск облігацій Емітента та Договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості при погашенні Лоту, придбаного та повністю оплаченого Покупцем відповідно до умов цього договору, Власник Лоту облігацій має право отримати у власність наступний об`єкт нерухомості:

За змістом пункту 2.6. Договору купівлі-продажу облігацій від 29 липня 2013 року №138/13-1 після здійснення розрахунків відповідно до умов цього договору та отримання у власність лоту облігацій Покупець стає власником Лоту облігацій та набуває усіх прав та обов`язків, передбачених Інформацією про випуск облігацій Емітента.

Відповідно до Договору купівлі-продажу облігацій від 29 липня 2013 року №138/13-1 сума договору на момент його укладення складає 857720 грн. 56 коп. (вісімсот п`ятдесят сім тисяч сімсот двадцять гривень 56 копійок) без ІІДВ при курсі НБУ 7, 993 грн. за 1 долар США, що на момент підписання цього договору становить 107308, 97 доларів США (сто сім тисяч триста вісім доларів США).

29 липни 2013 року, між ОСОБА_9 (депонент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інформаційно-депозитарний центр «Глобал» (зберігав) було укладено Договір про відкриття рахунку в цінних паперах № НОМЕР_1 .

За змістом пункту 1 Договір про відкриття рахунку в цінних паперах № НОМЕР_1 від 29 липня 2013 року Депонент доручає, а зберігав зобов`язується надавати депоненту послуги відносно відкриття та ведення рахунку в цінних паперах , зберігання належних депоненту цінних паперів, проведення операцій по даному рахунку, отримання прибутку по цінним паперам на викладених умовах згідно Положення про депозитарну діяльність, затвердженого Рішенням ЖКЦГІФР від 17 жовтня 2006 року за №999, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.11.2006 року за №1238/13112, внутрішньому Положенню зберігана цінних паперів та інших внутрішніх документів зберігана, чинному законодавству України та на підставі розпоряджень депонента.

11 березня 2014 року ОСОБА_2 , як сторона правочину, внесла зміни до договорів та уклала Договір про внесення змін та доповнень №1 від 11.03.2014 року до Договору «БВ-138/13-1 та Договір про внесення змін та доповнень №1 від 11.03.2014 року до Договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості №Б1003/6/029 від 29.07.2013 року №БВ-138/13-1, оскільки після реєстрації шлюбу 27.11.2013 року змінила своє прізвище на « ОСОБА_2 ».

18 липня 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія управління активами «ВАЛПРІМ» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали Попередній договір купівлі-продажу квартири що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3.

Відповідно до пункту 1.1, предметом Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 липня 2014 року є зобов`язання сторін укласти і належним чином оформити у майбутньому, в обумовлений в п. 1.3. цього Попереднього договору строк, договір купівлі-продажу квартири що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82. 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3.

Відповідно до пункту 2.2 Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 липня 2014 року, покупець зобов`язується сплатити продавцю забезпечувальний платіж у у гривнях, у розмірі, згідно з графіком, без урахування ПДВ, згідно з курсом долара США у відношенні до української гривні.

За змістом пункту 2.2.1.1. Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 липня 2014 року, на момент підписання цього попереднього договору Покупець сплатив Продавцю перший забезпечувальний платіж у розмірі 547937 грн. 87 коп. (п`ятсот сорок сім тисяч дев`ятсот тридцять сім гривен 87 копійок) без ПДВ, що згідно курсу долара США у відношенні до української гривні на дату укладення цього договору що становить 47033, 29 (сорок сім тисяч тридцять гри долари 29 центів)доларів США без ПДВ.

04 квітни 2019 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ВАЛПРІМ» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3.

Відповідно до пункту 1.1. Договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ВАЛПРІМ» - продавець, зобов`язується передати у власність ОСОБА_2 - покупця, квартиру АДРЕСА_4 , яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3, а покупець зобов`язується прийняти цю квартиру та сплатити за нею ціну, обумовлену даним договором, на умовах та в порядку, передбаченим цим договором.

Відповідно до пункту 2.1. Договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2019 року, продавець зобов`язаний продати покупцю квартиру вільну від будь яких застав, іпотек та інших обмежень та обтяжень, а покупець зобов`язаний прийняти квартиру та сплатити за неї покупну ціну у гривні, у розмірі, що рівний 87 607, 61 (вісімдесят сім тисяч шістсот сім доларів 61 цент) доларам США без урахування ПДВ, згідно курсу долара США у відношенні до української гривні на фактичну дату здійснення кожного платежу, як це визначено умовами попереднього договору та цього договору, що становить 1 443 034, 66 (один мільйон чотириста сорок три тисячі тридцять чотири гривні 36 копійок, без урахування ПДВ.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з предмету позову, позивач просить суд припинити право спільної сумісної власності, здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах та визнати право власності за колишнім подружжя по Ѕ частині кожному квартири АДРЕСА_1

При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд у постанові № 11 від 21.12.2007 року зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідач, висуваючи свої заперечення проти позову, які висловлено в усних поясненнях, які надавались в судовому засіданні, надала належні та допустимі докази, які підтвердили факти на які посилається відповідач у свої запереченнях.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав визнати квартири АДРЕСА_1 , об`єктом спільного сумісного майна подружжя, оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям за час перебування у шлюбі.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Дана правова позиція узгоджена з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного суду від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц, провадження № 61- 19271св19.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з довідки №0204/3 від 02.04.2020 року, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ВАЛПРІМ», до укладення шлюбу, ОСОБА_2 , сплатила за Договором купівлі- продажу облігацій за №БВ-138/13-1 від 29.07.2013 року грошові кошти у розмірі 368973 грн. 45 коп.:

1443 034 грн., 36 коп. - вартість квартири, що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м.. житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3.

368973 грн. 45 коп. - сума, яка була сплачена ОСОБА_2 до укладення шлюбу за Договором купівлі-продажу облігацій за №БВ-138/13-1 від 29.07.2013 року, за яким вона набуде майнові права на квартиру», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3.

1074 060 грн. 91 коп. (1443 034 грн., 36 коп. - 368973 грн. 45 коп.) - сума, яка була сплачена спільно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період шлюбу, на придбання квартири, що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3.

537 030 грн., 45 коп. (1074 060 грн. 91 коп. : 2) - 'А суми, яку сплатили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно в період шлюбу, на придбання квартири, що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3.

537 030 грн., 45 коп. + 368973 грн. 45 коп. = 906 003 гри., 90 коп. - грошові кошти, які сплатила ОСОБА_2 .

Суд прийшов до висновку, що спірне майно квартиру що розташована з адресою: АДРЕСА_3 , житловий комплекс «Комфорт Таун», яка знаходиться на 6-му поверсі, загальною площею - 82, 8 кв.м., житлова площа - 47, 1 кв. м, кількість кімнат - 3, набуте у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи з предмету позову суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору є підстави відступлення від рівності вимог подружжя, з урахуванням позиції відповідача та документальних доказів які підтверджують грошові вимоги кожного із подружжя в розмірі сплати спільного об`єкту нерухомого майна, та визначити частки у праві власності на вище вказану квартиру, а саме на 9/25 у праві власності (що дорівнює 37% від загальної вартості квартири) належить ОСОБА_3 , водночас, 16/25 (що дорівнює 63% від загальної вартості квартири) належить на праві власності ОСОБА_2 .

Враховуючи, викладене, суд вважає правомірним залишити спірну квартиру у спільній частковій власності сторін, визнавши їх частки власності в цьому майні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини першої ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до приписів ст. 137 ЦПК України визначено, що з витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У своїй постанові Верховний Суд від 27.06.2018 р. по справі №826/1216/16 зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як убачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_3 у справі є адвокат Гарницький Павло Петрович, який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 05 березня 2020 року.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_3 - адвокат Гарницький П.П. подав до суду додаткову угоду від 16.03.2020 року до договору надання правової допомоги від 05 березня 2020 року , квитанцію до прибуткового касового ордеру № 12 від 16.03.2020 року на суму 30000, 00 грн., попередній розрахунок від 18.03.2020 року, однак при цьому суду не було надано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату, з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; підписану адвокатом Гарницьким П.П. та Приходьком С.І., яка є невід`ємним додатком до договору про надання правової допомоги.

Аналізуючи надані докази про понесені витрати на правничу допомогу, суд приходить до висновку про відсутність підстав стягнення з відповідача на користь позивача вище зазначених витрат понесених на правову допомогу у зв`язку з їх не доведеністю, оскільки позивачем та його представником не додано акт виконаних робіт, що позбавляє суд можливості перевірити обґрунтованість зазначених витрат, оскільки попередній розрахунок від 18.03.2020 року не може достовірно відобразити обсяг виконаних робіт та не є актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) виконаних адвокатом.

З огляду на викладене підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4288,60 грн., сплачений позивачем при звернені з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа, який долучено до матеріалів справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 356, 363, 364, 365, 368 Цивільного кодексу України, ст. 57, 60, 63, 69, 65, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спільного майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 9/25 частин квартири АДРЕСА_5 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 16/25 частин квартири АДРЕСА_5 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі в розмірі 4288, 60 гривень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: