Справа № 938/718/19
Провадження № 22-ц/4808/629/20
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника Зеленської сільської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Зеленської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення сільської ради та зобов`язання вчинити дії,за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховинського районного суду, постановлену у складі судді Бучинського А.Б. 12 березня 2020 року в смт Верховина,

в с т а н о в и в :

11.12.2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Зеленської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення сільської ради та зобов`язання вчинити дії.

В заяві зазначила, що починаючи з 2016 року, вона користувалася земельною ділянкою в с. Зелене присілок Присліп на умовах оренди за рішенням сільської ради, яке на даний час у неї відсутнє (втрачено), а відповідач відмовляється надати копію такого рішення.

До передачі вказаної земельної ділянки їй у користування, така належала її тітці, яка проживала в житловому будинку, що розташований на цій ділянці та зберігся на даний час, а після смерті останньої в 1994 році земельною ділянкою користувався її дід разом з дочкою померлої, яка в 1999 році передала таку земельну ділянку в оренду сусідові на 10 років. Після закінчення строку дії цього договору оренди земельною ділянкою почали користуватися в рівних частинах члени її сім`ї та сім`ї ОСОБА_2 і між ними почали виникати спірні питання з приводу такого користування. При цьому, вона сплачувала земельний податок за оренду землі.

Рішенням Зеленської сільської ради від 21.07.2016 року № 2/3 їй надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння в с. Зелене присілок Присліп орієнтовною площею 0,3750 га. Однак сільська рада не забезпечила присутність свого представника для закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі, натомість повідомила про необхідність надання відповідного проекту землеустрою на виконання рішення ради, а також не вжила заходів розв`язання у межах своєї компетенції спірного питання щодо спільного користування земельною ділянкою площею 0,74 га.

Рішенням Зеленської сільської ради від 22.08.2019 року № 2/1 визнано таким, що втратило чинність рішення сільської ради від 21.07.2016 року № 2/3 про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння. Це рішення обґрунтовано тим, що нею без поважної причини не виконано рішення сільської ради від 21.07.2016 року № 2/3.

Посилаючись на те, що рішення сільської ради від 21.07.2016 року вичерпало свою дію та не виконано саме з вини відповідача, бездіяльність якого перешкоджає у реалізації її права на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, позивач просила:

- визнати незаконним та скасувати п. 1 рішення сесії Зеленської сільської ради «Про втрату чинності рішень сільської ради та постановлення нових рішень» № 2/1 від 22.08.2019 року в частині визнання таким, яке втратило чинність рішення сільської ради від 21.07.2016 року № 2/3 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для сінокосіння орієнтовною площею 0,3750 га. в с. Зелене присілок Присліп;

- зобов`язати Зеленську сільську раду забезпечити участь її представника у встановленні (відновленні) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками в процесі розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння ОСОБА_1 в с. Зелене присілок Присліп орієнтовною площею 0,3750 га. на виконання рішення сільської ради від 21.07.2016 року № 2/3.

Ухвалою Верховинського районного суду від 12 березня 2020 року провадження у справі закрито.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідач Зеленська сільська рада є суб`єктом владних повноважень, який при прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та скасування такого рішення реалізовував у цих правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, а позивачка в результаті прийняття такого рішення не набула речового права на спірну земельну ділянку, тому спір між сторонами є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір між сторонами є публічно-правовим з посиланням на те, що вона не набула речового права на спірну земельну ділянку.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції безпідставно вказав, що не встановлено будь-яких доказів, які б підтверджували факт користування нею спірною земельною ділянкою. Зазначає, що земельна ділянка належала її тітці, після смерті якої земельною ділянкою користувався її дід ОСОБА_6 разом з дочкою тітки, яка в 1999 році передала таку земельну ділянку в оренду ОСОБА_7 на 10 років. Після закінчення строку дії цього договору оренди, земельною ділянкою почали користуватися в рівних частинах члени її сім`ї та сім`ї ОСОБА_2 і між ними почали виникати спірні питання з приводу такого користування, а починаючи з 2016 року, вона користувалася спірною земельною ділянкою на умовах оренди за рішенням сільської ради, обробляла таку та в 2017 і 2018 роках сплачувала земельний податок за оренду землі.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що між нею та ОСОБА_2 існував спір з приводу користування земельною ділянкою як до прийняття рішення сільської ради від 21.07.2016 року № 2/3 про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння, так і після цього, про що свідчать їх неодноразові звернення до сільської ради та органу поліції, рішення сільської ради від 19.03.2016 року №5/5, яким відмовлено їй у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки з метою передачі в приватну власність, та від 13.09.2018 року, яким надано дозвіл ОСОБА_2 для сінокосіння на спірній земельній ділянці в 2019 році, тобто в період чинності рішення від 21.07.2016 року № 2/3.

При цьому, сільська рада, надавши їй та ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння орієнтовною площею по 0,3750 га кожному, фактично врегулювала на той час існуючий спір та визначилася щодо подальшого використання спірної земельної ділянки.

Вважає, що між сторонами та ОСОБА_2 виникли земельні правовідносини, зокрема, стосовно забезпечення розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для їх подальшого передання в оренду і фактичного використання нею та ОСОБА_2 земельних ділянок без оформлення договірних відносин з відповідачем, тому такі відносини підпадають під визначення приватноправових, оскільки породжують особисті майнові права та зобов`язання сторін.

Просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник сільської ради вказує, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що у даній справі ОСОБА_1 звернулась з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки в оренду для сінокосіння. Наявність існуючого права або спору щодо такого права позивача чи інших осіб на спірну земельну ділянку не встановлено.

ОСОБА_1 у позові не заявила вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, а заявила вимоги про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, яке перешкоджає їй у реалізації законодавчо закріпленого права на безоплатне отримання земельної ділянки. Приватний інтерес позивача на час звернення до суду з цим позовом відсутній, і може виникнути лише після реалізації права на безоплатне отримання земельної ділянки - підготовки проектної документації, її затвердження та прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представник Зеленської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області апеляційну скаргу не визнав.

ОСОБА_1 подала клопотання про розгляд справи без її участі, заявивши, що вимоги апеляційної скарги підтримує.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника сільської ради, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України цей кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Параграфом 1 Глави 2 Розділу І ЦПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію загальних судів.

Зокрема, статтею 19 ЦПК України визначено справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів.

Згідно ч.1 вказаної статті суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно ст. 34 ЗК України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 9 ст. 79-1ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Згідно з п. б ч. 1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому ст. 123 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Відповідно до ст. 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Відповідно до ч. 2 вказаної статті особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частинами 3, 4, 6 цієї статті передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Згідно ч. 10 вказаної статті рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Відповідно до ч.ч. 13, 14 цієї статті підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

З аналізу наведених норм убачається, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

Велика Палата Верховного Суду у п. 36, 37, 38 своєї постанови від 18.12.2019 року у справі № 160/4211/19 (провадження № 11-876апп19) вказала, що вже зазначала, що якщо особа звертається до повноважного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідні рішення, зокрема й про скасування рішення щодо надання відповідного дозволу, то у цих правовідносинах зазначений орган реалізує управлінські функції. А тому спори про оскарження таких його рішень належать до юрисдикції адміністративного суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 536/233/16-ц, від 30.05.2018 року у справі № 127/16433/17, від 28.11.2018 року у справі № 820/4219/17, від 16 та 22 січня 2019 року у справах № 361/2562/16-а та 371/957/16-а).

При цьому, згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування (постанова від 28.11.2018 року у справі № 826/5735/16).

Рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним з етапів процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Відтак правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 380/624/16-ц).

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України в частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.

Як установлено матеріалами справи, позивачка звернулася з позовом до Зеленської сільської ради про визнання незаконним та скасування п. 1 рішення сесії цієї ради «Про втрату чинності рішень сільської ради та постановлення нових рішень» № 2/1 від 22.08.2019 року в частині визнання таким, яке втратило чинність рішення сільської ради від 21.07.2016 року № 2/3 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 для сінокосіння орієнтовною площею 0,3750 га. в с. Зелене присілок Присліп .

При цьому, позивачка визнає належність земельної ділянки до земель комунальної власності, оскільки звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.

Також, позивачка просила зобов`язати відповідача забезпечити участь його представника у встановленні (відновленні) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками в процесі розробки проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки в оренду для сінокосіння в с. Зелене присілок Присліп орієнтовною площею 0,3750 га. на виконання рішення сільської ради від 21.07.2016 року № 2/3, однак враховуючи вимоги ч. 1, 4 ст. 188 ЦПК України така вимога є похідною та її задоволення залежить від задоволення основної вимоги.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спір між сторонами є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилання апелянта на те, що вона користувалася земельною ділянкою на умовах оренди за рішенням сільської ради та на те, що між нею та ОСОБА_2 існував спір з приводу користування земельною ділянкою не приймаються до уваги, оскільки предметом спору є перевірка законності рішеннясуб`єкта владних повноважень та зобов`язання його вчинити певні дії, а зміст правовідносин, що виникли між сторонами, вказує на те, що спір виник у зв`язку із реалізацією сільською радою публічно-владних управлінських функцій та сторони є учасниками публічно-правових відносин і спір стосується саме цих відносин.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази набуття права власності або користування на спірну земельну ділянку ОСОБА_6 (дід позивачки) та станом на вересень 2013 року у останнього такі документи були відсутні, що підтверджується листом Верховинської районної державної адміністрації від 20.09.2013 року № 2638/01-22/20 (а.с. 29), а правовідносин, що виникли між сторонами, мали на меті в тому числі й формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, що передбачено ст. 79-1 ЗК України, а саме, що таке здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без зміни.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Верховинського районного суду від 12 березня 2020 року - без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 26 травня 2020 року.