Справа № 703/1964/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі

головуючого судді Кирилюк Н.А.

з секретарем судового засідання Сорокою О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 703/1964/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист ділової репутації, визнання інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист ділової репутації, визнання інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позову зазначив, що з серпня 2018 року він працює на посаді старшого оперуповноваженого з ОВС відділу оперативного викриття економічних злочинів оперативного управління ГУДФС у Миколаївській області.

17 квітня 2019 року на адресу місця його роботи надійшла заява від ОСОБА_2 про вчинення відносно нього кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 192 та ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 192 КК України. На думку заявника, вказані кримінальні правопорушення вчиненні відносно відповідача саме ним, позивачем, та ОСОБА_3 .

Вчинені дії відповідача, а саме викладення у поданих заявах недостовірних відомостей відносно нього, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як працівника відділу оперативного викриття економічних злочинів оперативного управління ГУДФС перед коллегами, змушує його сильно хвилюватися, проходити відповідні службові розслідування та перевірки.

Вважає, що викладена у заявах інформація, є недостовірною, такою, що завдає шкоди його немайновим інтересам, порушує честь, гідність та ділову репутацію, відтак, звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує його права інформацію, викладену у поданих відповідачем заявах від 11 квітня 2019 року та просить зобов`язати ОСОБА_2 спростувати розповсюджену ним інформацію.

В судове засідання позивач та його представник - адвокат Семененко В.Б. не з`явилися, в надісланій на адресу суду заяві адвокат просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, розгляд справи проводити без його участі та участі позивача.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися. В надісланій на адресу суду заяві представник відповідача - адвокат Терещенко С.І. просив розгляд справи проводити без його участі та участі відповідача, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача понесені відповідачем судові ватрати. В надісланому на адресу суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що інформація викладена ним у поданих заявах є його правом, передбаченим Конституцією України на звернення до правоохоронних органів з метою доведення відомостей про вчинення злочинів посадовими або службовими особами та перевірки викладених у заявах обставин, відтак, таке звернення не може вважатися поширенням інформації, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Вказав також, що відомості викладені в поданих заявах повідомлялися не з метою доведення їх до громадскості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом органами. Відтак, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив, позивач зазначив, що викладена у поданих відповідачем заявах є недостовірною, такою, що порушує його особисте немайнове право, тому підлягає спростуванню.

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників процесу суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 11 квітня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до ДФС України у Миколаївській області із заявами (повідомленнями) про кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України (ч. 4 ст. 192 КК України) та ч. 1 ст. 190 КК України (ч. 1 ст. 192 КК України).

В поданих заявах відповідач вказує на вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відносно нього кримінальних правопорушень, передбачених вказаними нормами Кримінального кодексу України.

Із змісту поданих заяв вбачається, що вони також направлені до правоохоронних органів та органів прокуратури.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з положеннями ст. 12 ЦПК та ст. 277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації має також своє відображення у положеннях ст. ст. 297, 299 ЦК України.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Разом з тим, відповідно до п.16 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, ст.40 Конституції України, всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових та службових осіб, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь. Проте, якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши зміст заяви відповідача, яка направлена ним до контролюючих та правоохоронних органів, суд дійшов висновку, що відповідач реалізував право на звернення до компетентних органів, передбачене ст. 40 Конституції України.

Разом з тим, позивач у поданій позовній заяві стверджує, що відповідач поширив відносно нього інформацію, викладену у заявах, яка є недостовірною.

Однак, докази, які б вказували на те, що звернення відповідача мотивовано цілеспрямованими діями з метою поширити відносно позивача інформацію та таким чином принизити його честь, гідність чи ділову репутацію позивача, позивач суду не надав.

Крім того, суд позбавлений можливості надавати правову оцінку обставинам викладеним у поданих відповідачем заявах, оскільки не є органом, уповноваженим на проведення такої перевірки.

Суд вважає, що звернення ОСОБА_2 до правоохоронних та контролюючих органів з заявою про притягнення осіб до відповідальності не може трактуватися як поширення недостовірної інформації у розумінні ст.277 ЦК України. Такі звернення не мають на меті доведення їх до громадськості чи окремих громадян, а спрямовані на здійснення перевірки такої інформації уповноваженими особами.

З подібних правовідносин було прийнято рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003, яким визнано, що поширення відомостей викладених у заявах до правоохоронних органів не можуть порушувати честь, гідність та ділову репутацію особи, щодо якої подана така інформація.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що викладені в позовній заяві обставини не підтвердженні належними доказами та не є достатніми в розумінні ст. 80 ЦПК України, відтак приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати за надання правничої допомоги.

На підставі наведеного, керуючись ст. 5, 12, 13, 76, 80, 81, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про захист ділової репутації, визнання інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. витрат за надання правничої допомоги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складене 20 травня 2020 року.

Головуючий: Н. А. Кирилюк