МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 483/1493/19
Провадження № 22-ц/812/718/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Шевиріної Т.Д. в приміщенні того же суду, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім», третя особа відділ в Очаківському районі Головного управління Держгеокадастру у миколаївській області, про розірвання договорів оренди землі, -

В С Т А Н О В И В :

21 серпня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Стинку С.О. звернувся до суду із позовом про розірвання договорів оренди земельних ділянок площею 0,24 га та 0,50 га, розташованих на території Куцурубської сільської ради ОТГ Очаківського району Миколаївської області, за кадастровими номерами :01:000:1032 та :01:000:1033 відповідно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 серпня 2005 року ОСОБА_1 на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації від 28 лютого 2005 року за № 49 одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 062131. на земельну ділянку площею 0,24 га, що розташована в межах території Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області (на той час Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області), за цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий № :01:000:1032 та державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 062132 на земельну ділянку площею 0,50 га, що розташована в межах території Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області (на той час Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області), за цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:000:1033. Тобто він отримав у власність вказані земельні ділянки та багаторічні насадження (виноградник), що розташовані на них.

Починаючи з 2005 року вказаними земельними ділянками та відповідно багаторічними насадженнями (виноградник) користувалося ТОВ «Очаківський райагрохім» без оформлення договірних обов`язків.

10 липня 2018 року між ТОВ «Очаківський райагрохім» та ОСОБА_1 було укладено договори оренди землі на вказані земельні ділянки. Згідно договорів ОСОБА_1 передав, а ТОВ «Очаківський райагрохім» прийняло в оренду земельну ділянку загальною площею 0,50 га. у тому числі багаторічні насадження площею 0,50 га та земельну ділянку загальною площею 0,24 га у тому числі багаторічні насадження площею 0,24 га.

В подальшому позивачу стало відомо, що без його дозволу багаторічні насадження (виноградник) були викорчувані працівниками ТОВ «Очаківський райагрохім». Позивач вважає, що знищення багаторічних насаджень (виноградник) є суттєвим порушенням договірних умов яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки.

З метою досудового врегулювання питання щодо розірвання договорів оренди земельних ділянок, позивач звернувся до ТОВ «Очаківський райагрохім». Проте, 12.04.2019 року отримав відмови в розірванні договорів оренди земельних ділянок. Свої відмови ТОВ «Очаківський райагрохім» мотивувало тим, що немає підстав для розірвання договорів оренди.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд розірвати вказані договори оренди земельних ділянок.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2020 року цивільний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Очаківський райагрохім» про розірвання договорів оренди землі задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:000:1032, розташованої в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, укладений 10 липня 2018 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Очаківський райагрохім», зареєстрований в Державному реєстрі прав за № 27041783.

Розірвано договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,50 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:000:1033, розташованої в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, укладений 10 липня 2018 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Очаківський райагрохім», зареєстрований в Державному реєстрі прав за № 27042094.

Стягнуто з ТОВ «Очаківський райагрохім» на користь ОСОБА_1 - 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Очаківський райагрохім» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначав, що ухвалюючи рішення суд виходив з того, що багаторічні насадження - це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення, що позивач набувши право власності на земельну ділянку, одночасно став власником багаторічних насаджень на них, а тому відповідач не мав права без його згоди знищувати виноградники та змінювати вид угідь з багаторічних насаджень на ріллю.

Між тим, на думку відповідача, такі висновки не ґрунтуються на нормах матеріального права. Суд не врахував, що відповідно до акту списання виноградних насаджень, затвердженого директором ТОВ «Очаківський Райагрохім», комісією було проведено обстеження виноградних насаджень та встановлено, що насадження 1980 року посадки, сорту Ркацителі знаходяться в незадовільному стані (70% зрідженість, середня врожайність 30 ц/га, старі проржавілі стовпи, дріт, багато кущів стали дикорослими). Враховуючи результати обстеження комісія прийняла рішення списати кущі шляхом корчування. Відповідно до додатку до акту за 2018 рік були розкорчовані виноградники, в тому числі і ті, що знаходились на земельних ділянках позивача. Всі ці насадження, залізобетонні стовпи та дріт були встановлені за кошти СЗАТ «Ольвія» та були власністю останнього. В 2009 році зазначені багаторічні насадження за Договором купівлі-продажу № 81 були продані ТОВ «Очаківський Райагрохім».

Враховуючи, що відповідач не допускав порушень своїх обов`язків та дотримувався встановлених договором обмежень щодо використання земельної ділянки позивача, вважає що підстави для розірвання договору оренди у зв`язку з цим відсутні.

Зазначає, що позивач в позовній заяві посилався на той факт, що відповідачем нібито знищено або пошкоджено об`єкт оренди, що в свою чергу перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки.

Але на думку відповідача, такі висновки є помилковими, оскільки ніщо у законодавстві про оренду земель, не може бути витлумачене як таке, що передбачає відхід від правил Цивільного кодексу, передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України, зокрема, дозволяє розривати договір у випадку, коли сторона договору не позбавлена того, на що вона розраховувала. Такий висновок повністю узгоджується і з засадами здійснення цивільного судочинства.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є:

об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки):

дата укладення та строк дії договору оренди;

орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Тобто враховуючи визначення поняття, істотні умови та зміст договору оренди землі можна дійти висновку, що укладаючи договори оренди землі позивач розраховував отримувати орендну плату в розмірі встановленому умовами договорів оренди. Після корчування старих, дикорослих, не потрібних виноградників, позивач жодним чином не був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору. Розмір орендної плати не змінився, строк договору оренди не змінився, цільове призначення не змінилось. Використання земельних ділянок з наявними на ній виноградниками було позбавлене економічного сенсу та призвело до засмічення вказаних ділянок.

Корчування старих виноградників не можна розглядати як пошкодження об`єкту оренди, так як це є необхідними діями для підтримання земельної ділянки в належному стані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Із викладених в позові обставин не вбачається обставин, які свідчать про те, що об`єкт оренди було пошкоджено і таке пошкодження істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельних ділянок. Ґрунтовий шар земельних ділянок, його якість та властивості після корчування старого, дикорослого винограду, не тільки не погіршились, а навпаки покращились. Тому, корчування винограду не є знищенням або пошкодженням об`єкту оренди, оскільки об`єктом оренди є саме земельна ділянка. Крім того, підстави вважати, що позивач був позбавлений того, на що розраховував також відсутні.

На даний момент відповідачем здійснюється оброблення належних позивачу земельних ділянок у відповідності до умов договорів шляхом посіву зернових культур. За користування земельною ділянкою позивачу сплачувались кошти. Тобто, відповідач не допускав порушення своїх обов`язків по договору, земельна ділянка як і раніше використовується для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідач не здійснював будівництво будь-яких об`єктів та споруд, не змінював цільове призначення земельних ділянок, не здійснював засолення, забруднення та не знімав ґрунтовий шар, тощо.

Від так підстави для розірвання договорів оренди землі відсутні.

Позивач звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому вважає, що ствердження апелянта, що на земельних ділянках розташовані багаторічні насадження (виноградники), які були висаджені у СЗАТ «Ольвія», та на підставі договору купівлі-продажу № 81 від 05 червня 2009 року перейшли у власність ВАТ «Очаківський райагрохім», реорганізованого у 2011 році в ТОВ «Очаківський райагрохім» і перебувають на балансі останнього, не відповідає дійсності, так як згідно цього договору та додатків № 1 та № 2 до нього, предметом купівлі-продажу є насадження виноградників на суму 17 390 696 грн. 40 коп. та на суму 19 342 383 грн. 32 коп. відповідно. При цьому, зазначено лише їх загальну вартість та не конкретизовано, на яких саме земельних ділянках було викуплено виноградники. Таким чином, відповідачем не доведено той факт, що об`єктом купівлі-продажу були насадження виноградників, розташовані саме на земельних ділянках позивача.

Посилаючись на ст. 19, ч. 2 ст. 22, ч.2 ст. 79 ЗК України, вважає, що у правовідносинах, що склалися між сторонами, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об`єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки. Таким чином, навіть у разі перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства, це не може вважатися підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Стверджує, що відповідачем не надано суду жодного доказу, який підтверджує право власності СЗАТ «Ольвія» на залізобетонні стовпи та дріт та право продажу вказаного майна відповідачу.

Крім того, позивач вважає що знищення багаторічних насаджень (виноградника) є суттєвим порушенням договірних умов, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельних ділянок.

Багаторічні насадження є об`єктом оренди та були передані позивачем відповідачу згідно договорів оренди земельних ділянок, а їх знищення істотно перешкоджає передбаченому договорами використанню земельних ділянок.

За такого вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими що не підлягають задоволенню.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать дві земельні ділянки площею 0,24 та 0,5 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

10 липня 2018 року ОСОБА_1 передав належні йому земельні ділянки в оренду ТОВ «Очаківський Райагрохім» строком на 7 років. Згідно договорів оренди в оренду передані земельні ділянки площею 0, 24 га та 0, 50 га, в тому числі багаторічні насадження 0, 24 га та 0, 50 га. За змістом актів приймання-передачі об`єкта оренди, земельні ділянки прийняті відповідачем у задовільному стані.

Згідно з актом списання виноградних насаджень (без дати та номера), підписаного членами комісії головним агрономом, управляючою, бригадиром бригади №1 та головним бухгалтером, і затвердженим директором ТОВ «Очаківський райагрохім», насадження 1980 року посадки перебувають у незадовільному стані і підлягають списанню.

Посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст. 19, ч. 2 ст. 22, ч. 1, 2 ст. 79 Земельного кодексу України, ч.3 ст. 373, ч.2 ст. 651 ЦК України, ст. 1, 13, 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку поширюється й на багаторічні насадження, розташовані на цій земельній ділянці. Позивач, набувши право власності на земельну ділянку, одночасно став власником багаторічних насаджень на них, а тому відповідач не мав права без його згоди знищувати виноградники та змінювати вид угідь з багаторічних насаджень на ріллю, такі дії мали б бути щонайменше обумовлені в укладених між сторонами договорах оренди земельних ділянок або погоджені додатково.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс15.

Враховуючи наведене, суд вважав, що у правовідносинах, що склалися між сторонами, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об`єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №062131 від 12.08.2005р., виданого на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації № 39 від 28.02.2005р., є власником земельної ділянки площею 0,24 га із кадастровим номером :01:000:1032 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, а на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 062132 від 12.08.2005р., виданого на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації № 39 від 28.02.2005р. власником земельної ділянки площею 0,50 га із кадастровим номером :01:000:1033 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

На вказаних земельних ділянках були розташовані багаторічні насадження - виноградники, що жодною з сторін не заперечувалося.

10 липня 2018р. між позивачем та ТОВ «Очаківський райагрохім» укладено строком на 7 років 2 договори оренди вищезазначених земельних ділянок із розташованими на них багаторічними насадженнями, які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. Запис державної реєстрації № 27041783 та № 27042094 відповідно.

У пункті 22 вказаних договорів оренди сторони передбачили, що поліпшення стану земельної ділянки може бути здійснено тільки за письмовою згодою з орендодавцем земельної ділянки.

05 червня 2009 року між СЗАО «Ольвія» (Продавець) та ВАТ «Очаківський райагрохім» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу виноградників і саду, які зазначені у Додатках №1 та №2 до Договору.

Згідно з актом списання виноградних насаджень, який не містить дати його складання, комісія ТОВ «Очаківський райагрохім» провела обстеження виноградних насаджень, в ході якого було встановлено, що насадження 1980 року висадки, площею 50 га, кількістю 42556 кущів, сорту Ркацителі знаходяться у незадовільному стані (зрідженість 70%, середня врожайність 30ц/га, стара прогнила шпалера, багато кущів від старості перейшли в дичок). Комісією було вирішено списати виноградні насадження, зазначені у Додатку №1, у томі числі розташовані на земельних ділянках, які товариство орендувало у позивача.

Позивач звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору. Однак 12 квітня 2019 року йому було у цьому відмовлено.

Згідно з частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 22, ст. 19 ЗК України багаторічні насадження це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до статті 79 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання державного акту) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно із частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Норми ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню і не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки.

Відповідно до п. 27 ГОСТ 26640-85 "Землі. Терміни та визначення" (далі - ГОСТ 26640-85), який затверджений постановою Державного комітету СРСР по стандартам від 28 жовтня 1985 року за № 3453, який діяв на час паювання земель та отримання державних актів на право власності на земельну ділянку позивачем (втратив чинність 17.03.2017 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 р. № 1066), і який дає визначення багаторічних насаджень, багаторічне сільськогосподарське насадження - це сільськогосподарське угіддя, що використовується під штучно створені древесні, кущові або трав`янисті багаторічні насадження, призначені для отримання врожаю плодово-ягідної, технічної та лікарської продукції, а також для декоративного оформлення територій. До багаторічних сільськогосподарських насаджень відносяться: сад, виноградник, ягідник, плодовий розплідник, плантації та ін.

Пунктом 4 ГОСТ 26640-85 встановлено, що під сільськогосподарськими угіддями є земельні угіддя, які систематично використовуються для отримання сільськогосподарської продукції.

Таким чином, багаторічні насадження - це не окрема група дерев, кущів чи рослин, а земельні угіддя, тобто окрема земельна ділянка, з розміщеними на ній деревами, кущами та іншими рослинами як один цілий об`єкт.

Відповідно п. "а" ч. 2 ст. 22, п. "а" ч. 1 ст. 19 ЗК України, багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, земель сільськогосподарського призначення. Тобто, багаторічні насадження - це не що інше як земельна ділянка.

Відповідно до роз`яснень Міністерства аграрної політики України, державні акти на право приватної власності на землю, видані громадянам на розпайовані землі під багаторічними насадженнями, поширюють свою дію також і на самі багаторічні насадження, розташовані на цих землях. Так, в п. п. 6.1, 6.2 Компоненти 6 "Підтримка в реструктуризації сільськогосподарських підприємств" (далі за текстом - Компоненти 6), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 25.10.2005 року за № 576 "Про реалізацію Компоненти 6 "Поглиблення реструктуризації сільськогосподарських підприємств", звертається увага акціонерних товариств на наявні в них проблеми у зв`язку з тим, що вартість багаторічних насаджень віднесено до статутного фонду, а землі під багаторічними насадженнями розпайовано і видано державні акти на земельні ділянки, а значить на насадження. Таким чином, реорганізовані підприємства не вправі стверджувати, що багаторічні насадження є їх власністю, посилаючись на те, що ці насадження внесені до статутного фонду товариства. Зазначені багаторічні насадження належать власнику земельної ділянки, на яку видано державний акт на право приватної власності.

Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 ст. 183 ЦК України встановлено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У відповідності до ст. 187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, то відповідно насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі, а тому при переході права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення під товарним сільськогосподарським виробництвом до громадянина переходить також право власності на всі його складові частини, тобто насадження.

Крім того, згідно з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 02.07.2003 року за № 174, який діяв до 20.08.2012 року, дані про площу багаторічних насаджень є кількісною характеристикою земельної ділянки. Отже, багаторічні насадження та земельна ділянка є одним природним об`єктом.

Таким чином, 12 серпня 2005 року, отримавши державні акти на право власності на земельні ділянки, позивач отримав право приватної власності на земельні ділянки з розміщеними на них насадженнями, як на цілісні об`єкти.

Враховуючи викладене, у відносинах, що складаються між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об`єкт відносин права власності на земельну ділянку, оскільки, насадження та земельна ділянка під ними є одним цілим об`єктом - земельною ділянкою, яка у відповідності до вищезазначених нормативно-правових актів має назву - багаторічні насадження.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 року по справі № 6-14цс15 та від 04.11.2015 року по справі № 6-911цс15.

Аналогічну правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року N 6-24639св12, 05.12.2012 року N 6-41914св12, від 30.01.2013 року N 6-40577св12, від 26.02.2013 року N 52015св13, від 12.03.2014 року N 6-50181св13.

Укладаючи договір купівлі-продажу багаторічних насаджень, відповідач діяв на свій ризик, оскільки йому було відомо про те, що власником спірних земельних ділянок є позивач.

За такого, посилання в апеляційній скарзі на те, що виноградники, залізобетонні опори та дроти належали СЗПТ «Ольвія», яка за договором купівлі-продажу від 05 червня 2009 року № 81, продала їх відповідачеві, не може бути прийнято до уваги як такі, що не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно з ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватися у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 ЗК України).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частина 1 статті 32 зазначеного Закону України визначає, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Статтями 526 і 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, закон пов`язує можливість дострокового розірвання договору за рішенням суду у зв`язку з невиконанням сторонами обов`язків, передбачених укладеним між ними договором або актами цивільного законодавства.

Стаття 24 Закону України «Про оренду землі» надає право орендодавцеві вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Стаття 25 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, але не раніше державної реєстрації відповідного права оренди; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п`ятиденний строк після державної реєстрації права оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

Згідно з ст.773 ЦК України, яка розташована у §1. Загальні положення про найм (оренду) Глави 58 Найм (оренда), наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідач, знищивши багаторічні насадження, які знаходилися на переданих йому позивачем в оренду земельних ділянках, та здійснюючи оброблення належних позивачу земельних ділянок шляхом посіву зернових культур, фактично допустив пошкодження переданих йому в оренду об`єктів оренди, оскільки відповідно п. "а" ч. 2 ст. 22, п. "а" ч. 1 ст. 19 ЗК України, багаторічні насадження та земельна ділянка є одним природним об`єктом, та їх використання не за призначенням.

За такого знищення багаторічних насаджень (виноградників) є суттєвим порушенням договірних умов, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельних ділянок.

З урахуванням викладеного, суд вважає помилковими ствердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що відповідач не допускав порушення своїх обов`язків по договорам, оскільки земельні ділянки на його думку як і раніше використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не змінював цільового призначення земельних ділянок, не здійснював засолення, забруднення та не знімав ґрунтовий шар, тощо.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що корчування старих, неплодоносних виноградників, використання яких на земельних ділянках позивача на його думку не мало економічного сенсу було вимушеною мірою для продовження здійснення товарного сільськогосподарського виробництва, а подальша наявність зріджених, дикорослих виноградників на земельних ділянках зменшувала корисні властивості землі, створювала засміченість та призвела б до зменшення вартості земельних ділянок і саме тому для підтримання ділянок в належному стані, для можливості використовувати їх для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, як зазначено в державних актах на землю, відповідачем було затрачено значні кошти та здійснено корчування виноградників, тим самим приведено земельні ділянки в належний стан, є суб`єктивним тлумаченням апелянтом обставин справи щодо цілісності переданих йому в оренду об`єктів та використання їх за призначенням, зробленим без врахування наведених вище норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини у справі та з урахуванням положень законодавства стосовно врегулювання відносин, пов`язаних з орендою землі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зміна стану земельних ділянок, переданих у найм відповідачу, без згоди наймодавця істотно порушила умови договору між сторонами, що тягне за собою розірвання договору оренди землі.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють письмові пояснення відповідача на позов та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Очаківський райагрохім» залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 травня 2020 року