Справа № 204/123/20
Провадження № 2/204/606/20
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним та визнання договору іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним та договору іпотеки недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.01.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого, позикодавець (відповідач) передав у власність позичальнику (позивачу) 278390.00 грн., еквівалент 9700 доларів США за комерційним курсом на день укладення договору, які відповідач повинен був повернути позивачу до 27.02.2018 року. На забезпечення виконання зазначеного договору, сторони того-ж дня уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки квартири, належної позивачу на праві власності. Однак, сторони укладаючи договір позики не дійшли згоди щодо його істотної умови - а саме строку дії договору, що вказує на те, що договір позики в розумінні ст. 638 ЦК України є неукладеним, в свою чергу, договір іпотеки має бути визнаний недійсним, оскільки неукладений договір не може породжувати похідні правовідносини щодо забезпечення іпотекою виконання зобов`язань за таким договором.

У судове засідання позивач не з`явився, але від його представника надійшла заява, у якій він позовні вимоги повністю підтримав та просив розглянути справу без його участі та участі позивача.

Відповідач у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений, причин неявки не повідомив.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання договору позики неукладеним суд виходить з наступного.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи зміст вказаних норм, суд зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який передбачений положеннями Цивільного кодексу України або Господарського кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

З урахуванням викладеного вище суд зазначає, що вимога позивача у цій справі про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі № 907/804/17.

В свою чергу, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №456/2946/17.

Вирішуючи питання щодо відповідності договору вимогам закону, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст.11 ЦК.

За змістом ст. 11 ЦК, підставами для виникнення зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов`язання можуть виникати з договорів.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

За змістом ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Визначаючи момент вчинення правочину по даному договору позики від 25.01.2018 року суд також керується п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та приходить до висновку, що в ньому присутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, зокрема, наявна згода сторін за всіма істотним умовам договору, передано грошові кошти, які відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібно було передати, тобто, правочин, як такий, було вчинено.

З огляду на вказані положення закону договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти.

Такої ж правової позиції щодо визначення моменту укладення договору дотримується ВСУ в постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 та відповідно до якого, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передання позичальнику грошової суми.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не спростовував факт підписання договору позики та факту його виконання сторонами, зокрема факту передачі грошових коштів, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, про виконання сторонами умов договору та його фактичного укладення.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.01.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, згідно умов якого, позикодавець (відповідач) передав у власність позичальнику (позивачу) 278 390 грн., еквівалент 9700 доларів США за комерційним курсом на день укладення договору (а.с.7).

Того ж дня, 25.01.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки, за умовами якого, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики від 25.01.2018 року, останній передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до п. 1 зазначеного договору сторони погодили, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти строком до 27.02.2018 року.

Пунктом 6 Договору позики, сторони погодили, що у випадку неповернення позичальником позиченої суму грошей до вказаного строку, зазначеного у п.1 Договору, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред`явити цей договір до стягнення, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Тобто сторонами встановлена дата виконання, як передбачено ст.530 ЦК.

Поняття дати виконання зобов`язання та строку дії договору різняться.

У договорі від 25.01.2018, відповідно до ст. 530 ЦК вказаний момент закінчення виконання зобов`язання - конкретна дата, 27.02.2018, з якої відповідач (позикодавець) управі пред`явити свої вимоги, у випадку порушення зобов`язання позивачем (позичальником), протягом строку позовної давності.

Відповідно до положень Договору позики від 25.01.2018 року, ОСОБА_1 зобов`язався повернути отриману суму грошей. Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного договору позики позивач був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підпис на договорі.

Посилання позивача, на відсутність у договорі такої істотної умови як строк дії договору, що невідповідає вимогам закону суд вважає безпідставними, оскільки Договір не породжує невизначеність стосовно строку його дії, оскільки сторонами договору передбачений момент виконання зобов`язання - конкретний термін, який є закінченням строку дії договору.

Окрім того, згідно п. 13 Договору, сторони, окрім іншого погодили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомлених і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають домовленості сторін (а.с.7).

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В свою чергу, позивач жодним чином не спростовує факт підписання такого договору та отримання ним грошових коштів.

Суд зазначає, що сторонами договору позики дотримано загальних вимог ст. ст. 207, 208, 1047 ЦК України щодо форми договору, його істотних умов. Сторонами згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, в тексті договору було застережено факт отримання коштів в повному об`ємі та вказано термін повернення грошей позикодавцю - ОСОБА_2 , також сторони в п. 14 Договору, зазначили, що у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що Договір позики укладено з відповідності у вимогам закону, а позовні вимоги в частині визнання його неукладеними є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

По своїй суті, у зазначеній справі також наявні підстави для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, який уклав з відповідачем 25 січня 2018 року Договір позики та після нього, того ж дня уклав Договір іпотеки (в п. 1 якого, сторони погодили, що предметом договору є надання майна в іпотеку саме в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 25.01.2018 року), а згодом пред`являє позов про визнання договору позики неукладеним та договору іпотеки недійсним, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору позики та іпотеки, без висловлення незгоди з їх умовами на час укладення та отриманню коштів за позикою) і є недобросовісними.

Аналогічних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17 у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не було подано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини викладені ним у позов та на підставі чого можливо було б вважати договір позики від 25.01.2018 року неукладеним, недійсним або нікчемним чи укладеним з недосягненням сторонами згоди щодо його істотних умов, з урахуванням відповідного застереження в п. 14 зазначеного договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку також про відсутність підстав для визнання Договору іпотеки від 25.01.2018 року недійсним, оскільки, згідно до ст.17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до його припинення або до закінчення строку дії іпотечного договору, в свою чергу, доказів припинення основного зобов`язання за Договором позики від 25.01.2018 року на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України чи закінчення строку дії договору іпотеки матеріали позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи та зібраними доказами, тому вважає за необхідне в задоволенні позову - відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати позивачу не компенсуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 509, 530, 638, 640, 1046-1051 ЦК України, ст. ст. 4, 11-13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання договору позики неукладеним та визнання договору іпотеки недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська