ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/385/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/3891/16-ц Категорія: 302090000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя рухомого та нерухомого майна, визнання особистою приватною власністю рухомого та нерухомого майна, розподіл спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

В обґрунтування якого вказував, що 16 травня 1987 року між ним та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням суду 06 червня 2013 року.

У період перебування у зареєстрованому шлюбі під час ведення домашнього господарства за спільні кошти ними було придбано нерухоме та рухоме майно, а саме:

-26 квітня 2007 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 277 750 грн.

Рішенням Уманської міської ради Черкаської області №4.9-30/5 від 31.03.2008 року ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку відповідно до частки площею 0,0199 га закріпленої за квартирою АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:006:0283. Вартість даної земельної ділянки становить 110 134,56 грн.

-14 січня 2008 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбано Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60,6 кв.м, вартістю частки 111890,73 грн.

Рішенням Уманської міської ради Черкаської області №4.9-30/5 від 31.03.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до частки цієї квартири приватизували земельну ділянку площею 0,0129 га, сервітут 0,0077 га, закріплену за квартирою АДРЕСА_2 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:0284. Вартість даної земельної ділянки становить 71 393, 76 грн.

Крім того, позивач вказує, що за спільні кошти подружжя було придбано: 20.02.2001 року причіп бортовий до великовантажного автомобіля марки ГКБ модель 819, 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який було оформлено на відповідача ОСОБА_2 , ринкова вартість причепа становить 15785,78 грн; 13.01.2001 року причіп бортовий до великовантажного автомобіля марки ГКБ, модель 819, 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , який було оформлено на відповідача ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

-двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,1 кв.м., житлова площа 31,4 кв.м. розташована на першому поверсі одноповерхового будинку, складається зі приміщень площею: кімната - 13,3 кв.м., кімната - 18,1 кв.м., кухня - 10,5 кв.м., І-коридор - 2,3 кв.м. - в спільному користуванні, та частини сараїв «Б» і «Д» у дворі;

-земельну ділянку площею - 0,0199 га по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:006:0283, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №116514;

-Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60,6 кв.м., житлова площа 31,0 кв.м., розташована на першому поверсі одноповерхового будинку, складається із приміщень площею: кімната - 15,3 кв.м, кімната - 15,7 кв.м., кухня - 8,9 кв.м., туалет -1,3 кв.м., коридор - 4,0 кв.м., коридор - 3,8 кв.м., коридор - 10,4 кв.м., Ѕ частина коридору І - 1,2 кв.м., сараю «Д» та сараю «В» у дворі;

-Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0129 га, сервітуту 0,0077 га по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:0284, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 116515 від 23.07.2008 року;

-причіп бортовий до великовантажного автомобіля марки ГКБ модель 819, 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

-причіп бортовий до великовантажного автомобіля марки ГКБ, модель 819, 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 причіп бортовий до великовантажного автомобіля марки ГКБ модель 819, 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Визнати особистою приватною власність ОСОБА_4 причіп бортовий до великовантажного автомобіля марки ГКБ, модель 819, 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входить самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності. Враховуючи те, що квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є об`єктами самочинного будівництва, а тому не можуть бути об`єктами права власності, оскільки дане майно вибуло з цивільного обороту.

Крім того, позивачем жодного належного доказу на підтвердження належності відповідачу земельних ділянок та транспортних засобів не надано. Позивачем у позові ставиться питання про визнання особистою приватною власністю транспортних засобів, однак позивачем не додано до позову звіту про оцінку транспортних засобів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а тому просив суд рішення суду скасувати, а його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що оскільки майно у вигляді частки однієї квартири та іншої квартири придбані ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі і право власності на це майно за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу зареєстровано у визначеному законом порядку, та під вказаною цілою квартирою та Ѕ частки квартири, відповідно, приватизовано земельні ділянки, право власності на які також зареєстровані відповідно до вимог закону - таке майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Зазначає, що у разі самостійної сплати кредитної заборгованості відповідач не позбавлена права звернутися до відповідача в окремому порядку з вимогами про відшкодування витрат, понесених на виконання зобов`язань за цим договором, якщо одержані за ним кошти використані в інтересах сім`ї. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року (справа №1601/6226/12).

ОСОБА_2 у вказаних АДРЕСА_1 та Ѕ частини двокімнатної АДРЕСА_2 без дозволу, з порушенням законодавства знесла спільну стіну, однак дане майно не знищено, зареєстроване право власності існує і по цей час, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, у період шлюбу подружжям було придбано два причепа, однак здійснити оцінку причепу бортового до великовантажного автомобіля марки ГКБ, модель 819, 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 не можливо, оскільки даний причіп постійно знаходиться у відповідача і позивач доступу до нього немає, а тому вважає, що його вартість відповідає вартості причепа бортового до великовантажного автомобіля марки ГКБ модель 819, 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та становить 15 785, 78 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказувала, що частка ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 повинна становити 31/125, а в АДРЕСА_2 за цією ж адресою 13/400 . У цих же частках до позивача може перейти і право власності на земельні ділянки. Такі частки визначені відповідачем, оскільки на момент припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства, вона продовжувала самостійно погашати кредити перед банками.

Також зазначає, що сторони ніколи не були власниками причіпу 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та причіпу 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 16 травня 1987 року зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії № НОМЕР_6 (т. 1 а.с. 16).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2008 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 по Ѕ частині кожна, що підтверджується і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2007 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до повідомлення ТОВ «Уманський центр оцінювачів» №15 від 17 травня 2015 року зазначено, що провести оцінку об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 неможливо, оскільки згідно візуального огляду оцінювачем встановлено, що існують значні невідповідності між наданими вихідними документами на об`єкти нерухомості та даними візуального огляду, а саме проведено самовільне перепланування приміщень, яке повністю змінило об`єкти оцінки, тобто ідентифікувати об`єкти нерухомості та пов`язані з ними права станом на 17.05.2016 року неможливо.

Як встановлено із письмових пояснень сторін, дані квартири наразі переобладнані під магазин.

Разом з тим підтверджень про переведення даних квартир із житлового фонду в нежитловий, як і узаконення здійсненого переобладнання (реконструкцію, перепланування) суду надано не було, тобто наразі вони залишаються житловими приміщеннями, які існували при укладенні договорів купівлі-продажу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Виходячи із презумпції спільності майна подружжя, колегія суддів доходить висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, як і Ѕ частини АДРЕСА_2 за цією адресою .

Відповідач вказану презумпцію не спростувала.

Щодо тверджень відповідача, що вказане нерухоме майно, було придбано за кредитні кошти, які вона самостійно погасила, то колегія суддів враховує наступне.

Із зустрічним позовом про розподіл боргових зобов`язань ОСОБА_2 до суду не зверталась.

Твердження заявника про придбання спірного майна за кредитні кошти не спростовують висновку про віднесення його до спільного майна подружжя, оскільки, відповідно до статті 61 СК України, у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так як кредитні договори укладено відповідачем в період перебування у шлюбі, отримані за ним кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_2 вимог про поділ боргових зобов`язань, які виникли за кредитним договором та також є спільними для подружжя, в ході розгляду справи не заявила, хоча у такій можливості вона не була обмежена.

Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У зв`язку із самостійною сплатою кредитної заборгованості ОСОБА_2 не позбавлена права звернутися до ОСОБА_1 в окремому порядку з вимогами про відшкодування витрат, понесених на виконання зобов`язань за цим договором, якщо одержані за ним кошти використані в інтересах сім`ї.

Вказане повністю узгоджується із висновком викладеним у постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі №1601/6226/12.

Судом також встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 23 липня 2008 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками земельної ділянки площею 0,0129 га, по Ѕ частині кожна, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Також ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0199 га по АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 04 листопада 2008 року.

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Таким чином вказані земельні ділянки набуті ОСОБА_2 в порядку приватизації із державного земельного фонду та являються її особистою власністю у визначених у державних актах частках.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2).

У пункті 18-2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Суд визнає такими, що не заслуговують на увагу, доводи позивача про те, що відповідно до статті 120 ЗК України разом із визнанням квартир спільною сумісною власністю до нього переходить право власності на земельні ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки земельні ділянки не відносяться до спільного сумісного майна, а реального поділу квартир із визначенням часток позивачем не заявлено.

Крім того, у період шлюбу, що не заперечується сторонами, подружжям набуто причеп бортовий марки ГКБ, модель 819, 1991 року реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причеп бортовий марки ГКБ, модель 819, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки Територіального сервісного центру №7142 від 04.04.2017 року №31/23/42-269, станом на 08.04.2017 року причепи ГКБ 819, д.н.з. НОМЕР_1 та НОМЕР_2 зареєстровані на гр. ОСОБА_2 .

Отже, дані причепи набуті під час перебування сторін у шлюбі, що ними не заперечується, а тому також є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, крім визнання даного майна спільною сумісною власністю, позивачем також заявлені вимоги про їх реальний розподіл.

Перевіривши наявні в матеріалах справи докази, письмові пояснення сторін, колегія суддів вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Згідно звіту про незалежну оцінку транспортного засобу №04/16 виготовленого ПП ОСОБА_6 16.05.2016 року, вартість причепу ГКБ 819 д.н.з. НОМЕР_1 на дату оцінку складає 15785, 78 грн.

Саме зазначений причеп ОСОБА_1 просив виділити йому у приватну власність.

Щодо оцінки іншого причепу, який позивач просить виділити у власність відповідачу, то її неможливо провести оскільки у нього відсутній доступ до даного майна для її проведення.

Колегія суддів звертає увагу сторін на те, що вони наділені відповідними процесуальними правами при розгляді справи в суді у порядку цивільного судочинства, у тому числі і забезпечення доказів шляхом проведення експертизи, однак позивач таке клопотання не заявляв.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Оскільки реальної вартості причепу ГКБ 819, д.н.з. НОМЕР_2 не встановлено, зазначене позбавляє суд можливості здійснити виділ кожному із подружжя причепів, оскільки такий виділ може призвести до порушення рівності їх часток.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 1, 3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суду надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового із зазначених вище судом апеляційної інстанції підстав.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; причіп бортовий до великовантажного автомобіля марки ГКБ модель 819, 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; причіп бортовий до великовантажного автомобіля марки ГКБ, модель 819, 1988 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3544,02 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року.

Судді: Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков

С.І. Бондаренко