Номер провадження 2/754/1940/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.06.2005 року по 2018 рік. У період шлюбу у сторін народилося троє дітей: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час дітям забезпечено максимально сприятливі умови для навчання, лікування, проживання. Останнім часом у сторін виникають спори щодо місця проживання дітей і вони не можуть дійти згоди з цього питання. Відповідач перешкоджає оздоровленню дітей за кордоном, не надає відповідних дозволів на перетинання кордону. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 разом з нею.

24.10.2019 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов, в якому він категорично заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що після розірвання шлюбу за спільною згодою сторін діти залишилися проживати разом з мамою за місцем їх реєстрації, а саме у квартирі АДРЕСА_2 . Дана квартира була придбана відповідачем у період перебування у шлюбі з позивачкою, яка була у подальшому об`єднана ще з однією квартирою у цьому ж будинку. Після розірвання шлюбу відповідач став проживати окремо, при цьому між сторонами було досягнуто домовленість про те, що він щомісячно буде надавати грошові кошти на утримання дітей у достатньому розмірі, а також частково нести інші супутні витрати, пов`язані з цим, зокрема, придбання одягу, відпочинок і розваги, лікування, позакласне навчання тощо. Взяті на себе обов`язки відповідач виконує у повному обсязі. Також відповідач вказує про те, що при розірвання шлюбу між сторонами було досягнуто згоду про те, що діти залишаються проживати разом з матір`ю у своїй кватирі. Проти цього відповідач ніколи не заперечував, розуміючи, що дітям краще проживати за місцем їх реєстрації, так як там створено всі необхідні умови для їх гармонійного та всебічного розвитку. Жодного разу (ані у період шлюбу, ані після його розірвання) відповідачем не підіймалося питання про зміну місця проживання дітей, що підтверджує той факт, що спору між сторонами про місце проживання неповнолітніх дітей немає. Крім того, відповідач зазначає, що на вимогу позивачки завжди надавав нотаріально завірену згоду на виїзд дітей разом з позивачкою за межі України. Також відповідач під час виїзду дітей за кордон надає їм матеріальну допомогу, приїздить до них на відпочинок. У своїх запереченнях відповідач зазначає про те, що позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, намагається обмежити відповідача в його правах на дітей, зокрема, бути обізнаним про виїзд дітей за кордон, країн перебування, періодів їх перебування за кордоном. Відповідач вказує і про те, що позивачка неодноразово повідомляла його про намір вивезти дітей до Автономної Республіки Крим, тобто до тимчасово окупованої території України, однак він категорично проти таких поїздок, оскільки перебування дітей на окупованій території може бути небезпечним. На підставі викладеного, враховуючи те, що спору щодо місця проживання дітей між сторонами немає, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

04.02.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення позивачки ОСОБА_1 щодо позовних вимог.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів.

Позивачка у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги та пояснення позивачки підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві на позов.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав пояснення відповідача та заперечення, викладені у Відзиві на позов.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, його представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.06.2005 року по 2018 рік.

У період шлюбу у сторін по справі народилося троє дітей: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 разом з нею, зважаючи на те, що між сторонами виникає спір щодо місця проживання дітей, відповідач не надає згоду на виїзд дітей за кордон, що вимусило її звернутися до суду з даним позовом.

Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі після розірвання шлюбу разом не проживають, позивачка разом з дітьми залишилися проживати у квартирі АДРЕСА_2 , де вони зареєстровані та постійно проживали до розлучення сторін у справі.

Позивачка ОСОБА_1 є фізичною особо-підприємцем, що підтверджується відповідною випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Представниками Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації було обстежено житлово-побутові умови проживання позивачки разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . В ході обстеження умов проживання було встановлено, що у квартирі зроблений елітний ремонт, наявні необхідні меблі, речі побуту та вжитку, для малолітніх дітей відведено окремі кімнати, де створено всі належні умови для проживання та гармонійного розвитку дітей.

Неповнолітні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 проживають на даний час разом з матір`ю, навчаються у 7, 5 та 1 класах відповідно Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 125 м. Києва з поглибленим вивченням англійської мови, що підтверджується відповідними довідками.

Відповідно до Висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 103/9398/41/3 від 20.10.2019 року Орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з матір`ю ОСОБА_1 .

Суд при розгляді даної справи вислухав думку дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_8 щодо визначення місця проживання з одним з батьків. При вирішенні питання про необхідність заслуховування думки дитини суд керувався наступними національними та міжнародними нормами.

Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя.

Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини.

Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду.

Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім`ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов`язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації.

Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи.

У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді.

Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ.

Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням.

Так, опитана у суді неповнолітня ОСОБА_5 пояснила, що вона проживає останнім часом разом з мамою, сестрою та братом, але при цьому постійно спілкується з батьком, який проводить з ним вихідні дні, відвідує розважальні заклади, допомагає їм. Але хотіла б вона продовжувати жити з мамою.

Опитана у суді неповнолітня ОСОБА_13 пояснила, що вона проживає разом з мамою, сестрою та братом в їх квартирі, батько проживає окремо. Вони зустрічаються з батьком, проводять з ним вихідні дні, відвідують розважальні заклади, стосунки у них з батьком гарні. Але проживати вона бажає лише з мамою.

Суд при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей керувався наступними національними та міжнародними нормами.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Як встановлено судом при розгляді справи, між сторонами по справі склалися певні труднощі у спілкуванні після розлучення, що призводить до виникнення сварок та конфліктів, а також стає приводом для звернення до органів поліції, Органу опіки та піклування та до суду, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Але при цьому судом достеменно встановлено те, що спору між батьками стосовно місця проживання неповнолітніх дітей немає, оскільки після розлучення відповідач став проживати окремо, а позивачка разом з дітьми залишилася проживати у квартирі, де вони зареєстровані та проживали до розлучення.

Також судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що після розлучення сторони досягли усної згоди стосовно того, що діти залишаються проживати разом з матір`ю, а батько приймає участь в їх утриманні, вихованні та розвитку.

Так, сторони домовилися, що відповідач щомісячно надає матеріальну допомогу на утримання дітей у достатньому для цього розмірі, а також частково несе інші супутні витрати, пов`язані з цим, зокрема, придбання одягу, відпочинок і розваги, лікування, позакласне навчання тощо.

З боку відповідача така домовленість повністю виконується, він щомісячно сплачує грошові кошти на утримання дітей, придбає їм речі, меблі, приймає участь в інших витратах, що підтверджується відповідними письмовими доказами, що були надані відповідачем, зокрема, розпискою позивачки про отримання грошових коштів, чеками про придбання товарів.

Як зазначено у ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Вказана стаття передбачає можливість вирішення спору судом лише у разі виникнення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, але під час розгляду справи було встановлено, що такий спір між сторонами відсутній.

Що стосується тверджень позивачки про те, що відповідачем не надається згода на виїзд дітей за кордон, що також стало підставою для звернення до суду з даним позовом, то слід зазначити наступне.

Як встановлено при розгляді справи, відповідачем неодноразово на прохання позивачки надавалися нотаріально засвідчені згоди на виїзд неповнолітніх дітей за кордон.

Так, 03.07.2019 року відповідачем було підписано нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої він надав згоду на виїзд за кордон малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в супроводі матері ОСОБА_1 в період з 03.07.2019 року по 03.09.2019 року до Федеративної Республіки Німеччина.

Крім того, 05.12.2019 року відповідачем також було підписано нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої він надав згоду на виїзд за кордон малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в супроводі матері ОСОБА_1 в період з 16 грудня 2019 року по 16 грудня 2020 року до Федеративної Республіки Німеччина.

З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що відповідач будь-яких перешкод щодо виїзду дітей за кордон не чинить, а навпаки надає свою згоду на виїзд дітей, що підтверджується відповідними нотаріально посвідченими заявами.

Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди у виїзді дітей за межі України, позивачкою надано не було.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дітей на даний час не є необхідним, оскільки будь-якого спору між сторонами стосовно вирішення даного питання немає. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка фактично намагається вирішити питання безперешкодного виїзду за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька.

При цьому суд зазначає, що у разі задоволення даних позовних вимог будуть порушені законні права та інтереси відповідача, як батька дітей, який не буде мати змоги впливати на прийняття рішень щодо країн, куди має намір позивачка вивозити дітей, його можливість бути впевненим у безпеці дітей, а також щодо їх обов`язкового повернення до України.

Також судом враховується і той факт, що відповідач, як батько, добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, надає дітям матеріальну допомогу, а також приймає участь у придбанні для них речей, одягу, меблів, інших необхідних речей, надає грошові кошти для їх відпочинку та розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не надано достатньо доказів на підтвердження підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дітей, а тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивачки.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 141, 150, 155, 157, 159, 160, 161, 162 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, вул.. Краківська, 20.

Повний текст рішення виготовлений 20 травня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська