ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8542/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/500/20 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

з участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників справи: представника АТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" адвоката Кучмія М.Я.; представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Становича Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/8542/16-ц за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" про визнання права власності, ухваленого суддею Братасюком В.М., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" (на даний час - акціонерне товариство, скорочено - АТ "Тернопільський радіозавод "Оріон") про визнання права власності на заклад громадського харчування по АДРЕСА_1 , загальною площею 173,2 кв.м.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 25.07.2014 року відповідач, керуючись Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, ст.28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановив позивачці особистий строковий сервітут на територію в м.Тернополі, на якій буде розміщуватись та використовуватись споруда для провадження підприємницької діяльності площею 0,0112га. Об`єктом особистого строкового сервітуту є територія в АДРЕСА_1 . Особистий строковий сервітут встановлювався для розташування літнього торгового майданчика біля кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

01.10.2014 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" договір користування площадкою з покриттям бетонних плит загальною площею 209 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачкою на території належної відповідачу площадки з бетонних плит, за відсутності заперечень власника земельної ділянки, було здійснено влаштування закладу громадського харчування; позивачка оформила земельний сервітут на користування земельною ділянкою під спірним майном, однак лише в судовому порядку може захистити право на майно.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на заклад громадського харчування загальною площею 173,2 кв.м. в АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ "Тернопільський радіозавод "Оріон", подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи і скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, аргументи на які посилається суд є лише припущеннями і не грунтуються на будь-яких доказах. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують надання згоди ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" на влаштування спірного закладу громадського харчування, також відсутні будь-які фактичні дані про те, що позивачка зверталася до відповідача із заявою про таке погодження.

Заява про слухання справи за відсутності відповідача та відсутність заперечень щодо вимог ОСОБА_1 надійшла на адресу суду від ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" за підписом виконувача обов`язків директора з питань економіки та управління ОСОБА_6 Однак, в матеріалах справи відсутня довіреність, яка була б видана ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" на цю особу з повноваженнями представлення інтересів відповідача у суді. АТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" не було належно повідомлено про розгляд справи. Відповідач не визнавав та не визнає позову ОСОБА_1 .

Суд у даній справі замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно.

У матеріалах справи немає повідомлення про початок будівельних робіт та дозволу на виконання будівельних робіт. Позивачка здійснила самочинне будівництво щодо якого має ставитись питання не визнання права власності на таку нерухомість, а про її знесення, оскільки порушуються права як відповідача так і третіх осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу, іменованому як пояснення на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, посилаючись, що відповідач пропустив строк на апеляційне оскарження без поважних причин. Повноважний представник відповідача - виконувачка обов`язків директора з питань економіки та управління ОСОБА_6 визнала позовні вимоги, про що була подана відповідна заява до суду.

Відповідачу було відомо про існування оскаржуваного судового рішення значно раніше, з моменту набрання ним законної сили, однак він протягом тривалого часу його не оскаржував, порушивши граничний термін для поновлення строку для подачі апеляційної скарги, передбачений ст.294 ЦПК України (у редакції чинній на момент прийняття оскарженого рішення), а тому апеляційному суду слід було відмовити у відкритті апеляційного провадження. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Окрім того, зазначає, що право на встановлення закладу громадського харчування в позивачки виникло на підставі договору сервітуту від 25.07.2014 року та договору оренди №1 від 01.10.2014 року без будь-яких заперечень з боку відповідача. Як до так і після оскаржуваного рішення суду між відповідачем та позивачем підписано ряд документів та угод, зокрема додаткова угода від 26.10.2016 року до договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди від 17.09.2015 року, з яких вбачається, що відповідач визанвав право позивача на розміщення закладу громадського харчування протягом тривалого часу із 2014 року без будь-яких заперечень.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, наведених у скарзі та просив скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у позов.

Представник позивачки апеляційної скарги не визнав, мотивуючи пропущенням відповідачем строку апеляційного оскарження рішення суду без поважних причин, а також безпідставністю вимог апеляційної скарги, окрім того зазначив, що спірний заклад громадського харчування, державну реєстрацію якого здійснено за ОСОБА_1 на підставі рішення суду, вона продала ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу 3/4 часток закладу громадського харчування від 07 грудня 2016 року.

Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) (cкорочено - Закон №540-ІХ), яким розділ ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України доповнено п.3, строки апеляційного розгляду справи, передбачені ст.371 ЦПК України, продовжені на строк дії карантину, а тому підстави вирішувати питання в порядку ч.2 ст.371 ЦПК України щодо продовження строку розгляду апеляційної скарги у даній справі відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступних мотивів.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору оренди №1 від 01 жовтня 2014 року, укладеного між ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" (орендодавець) та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 (орендар), орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування площадку з покриттям з бетонних плит загальною площею 209 м.кв., розміщене за адресою АДРЕСА_1 . Майно передається орендарю для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності. (а.с.14)

Згідно із актом приймання-передавання до даного договору від 01 жовтня 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (статус фізична особа-підприємця підтверджений випискою з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.11) ОСОБА_1 прийняла від ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" площадку з покриттям з бетонних плит загальною площею 209 м.кв. (а.с.16)

23.10.2014 року ПП « ВолКас » було виготовлено технічний паспорт на заклад громадського харчування за адресою АДРЕСА_1 на замовлення фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 (а.с.7).

У 2016 році ПП « ВолКас » на замовлення фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 виготовило проект про відповідність до ДБН, санітарних, протипожежних норм виконаного будівництва закладу громадського харчування за адресою АДРЕСА_1 (а.с.3-7).

З довідки ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 22.06.2016 року за №122/16А, вбачається, що згідно з обліками бюро, за адресою м.Тернопіль, вул. 15 Квітня,6г ОСОБА_1 не має зареєстрованого нерухомого майна (а.с.10).

ОСОБА_1 , як фізична особа звернулась до суду та просила на підставі ст. 16, 319, 376 ЦК України визнати за нею право власності на заклад громадського харчування по АДРЕСА_1 , загальною площею 173,2 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_1 - фізичною особою право власності на заклад громадського харчування по АДРЕСА_1 , загальною площею 173,2 кв.м., суд виходив із тих обставин, що позивачкою було отримано згоду відповідача на влаштування спірного закладу громадського харчування і хоча здійснене позивачкою будівництво є самочинним, однак відповідає всім вимогам ДБН, пожежним та санітарним нормам, в інтересах позивачки встановлено земельний сервітут на користування земельною ділянкою під забудовою. Вищезгадані обставини свідчать про відсутність порушення прав третіх осіб, оскільки з приводу самочинно збудованого позивачкою майна, суду не надано доказів в підтвердження конфліктів і спорів з іншими особами. Відтак, аналізуючи докази в їх сукупності суд першої прийшов до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст.367 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.74 ЦПК України (у редакції від 18.03.2004 р. із подальшими змінами, що діяла на час розгляду справи судом) судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їх діяльністю.

Згідно із вимогами ч.1,2 ст.76 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи судом) судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Докази належного повідомлення відповідача, відповідно до ст.76 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи судом) про час, дату та місце розгляду справи 30 серпня 2016 року в матеріалах справи відсутні.

За вимогами ч.3 ст. 38, п.2 ч.1 ст.42 ЦПК України (у редакції , що діяла на час розгляду справи судом) юридичних осіб представляють їхні органи, що діють в межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники. Повноваження представників юридичної особи, мають бути посвідчені довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника.

У матеріалах справи наявні дві заяви про розгляд справи за відсутності сторони, виготовлені на бланку ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон", підписані в.о. Директора з питань економіки та управління ОСОБА_6 (а.с.36,39).

Як вбачається із Статуту ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" (а.с.19-33) в.о. Директора з питань економіки та управління за посадою не відноситься до осіб, яким було надано повноваження на представництво інтересів товариства без доручення, про що також підтверджено в апеляційному суді представником відповідача та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12 серпня 2016 року, де серед осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності ОСОБА_6 не зазначена (а.с.112-зворот). Доручення ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон", яким посвідчені повноваження в.о. Директора з питань економіки та управління ОСОБА_6 як представника юридичної особи в матеріалах справи відсутні. А тому суд першої інстанції, в порушення вимог діючого на час розгляду справи ЦПК України, прийняв до уваги такі заяви.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відзиву на апеляційну скаргу, що в.о. Директора з питань економіки та управління ОСОБА_6 мала право здійснювати від імені ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" повноваження без доручення, оскільки наказом Голови правління ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" від 12 серпня 2016 року на час відпустки Директора з питань економіки та управління ОСОБА_7 на неї покладено виконання його обов`язків (а.с.116). Такі доводи спростовуються п.8.118 Статуту ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон", яким надано право від імені ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" здійснювати без довіреності юридичні дії першому заступнику Голови правління - ОСОБА_7, що займав посаду Директора з питань економіки та управління. І саме ОСОБА_7 був підписантом від імені ПАТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" (а.с.а.с.112-зворот). Однак, згідно із наказом від 12 серпня 2016 року на ОСОБА_6 були покладені обов`язки виключно як Директора з питань економіки та управління, а не першого заступника Голови правління та підписанта.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце засідання суду 30.08.2016 року, а він обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Згідно з статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У пункті 9 вказаної постанови зазначено, що за загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об`єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі №1609/6643/12 (провадження №14-107цс19) зроблено висновок, що державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

У матеріалах справи немає повідомлення про початок будівельних робіт та дозволу на виконання будівельних робіт щодо спірного об`єкта, а також відсутні докази, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта - закладу громадського харчування загальною площею 173,2 кв.м. у АДРЕСА_1 до експлуатації. Такі докази не подані і до апеляційного суду.

Визнання права власності на самочинне будівництво, не прийняте в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено, а тому суд дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на заклад громадського харчування відповідно до вимог статті 376 ЦК України.

Крім того, виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Такі правові висновки у подібних правовідносинах зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 28 травня 2020 року у справі № 718/785/17 провадження № 61-41920св18.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" про визнання права власності на заклад громадського харчування по АДРЕСА_1 , загальною площею 173,2 кв.м. відмовити.

Апеляційний суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 у відзиві про тривале пропущення відповідачем строку на апеляційне оскарження без поважних причин. 11 березня 2020 року АТ "Тернопільський радіозавод "Оріон" звернулось із апеляційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року, де просило поновити строк апеляційного оскарження, оскільки АТ "ТРЗ "Оріон" не було повідомлене належно про розгляд справи, керівництву АТ "ТРЗ "Оріон" не було відомо про існування оспорюваного рішення, а заяви ОСОБА_6 - в.о. Директора з питань економіки та управління, що остання подавала від імені відповідача, не можуть вважатися доказом поінформованості АТ"ТРЗ "Оріон" про розгляд справи, оскільки остання діяла без належних повноважень, згоди керівництва чи уповноважених виконавчих органів. Доказів надсилання рішення суду сторонам у справі матеріали справи не містять. Повний текст рішення АТ "ТРЗ "Оріон" було отримано лише 10 лютого 2020 року, що підтверджується заявою представника АТ "ТРЗ "Оріон" - адвоката Кучмія М.Я. про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.42). Враховуючи наведені доводи, підтверджені доказами, апеляційним судом, з урахуванням вимог п.1 ч.2 ст. 354, п.1 ч.2 ст. 358 ЦПК України, було поновлено АТ "ТРЗ "Оріон" строк на апеляційне оскарження та відкрито провадження у справі, а тому посилання ОСОБА_1 , що перегляд апеляційним судом судового рішення через тривалий час після його ухвалення порушує проголошений Європейським Судом з прав людини принцип правової визначеності, є надуманим.

Неспроможними вважає колегія суддів доводи відзиву на апеляційну скаргу, що відповідач визнав позов, оскільки ОСОБА_6, що підписала заяву про визнання позову (а.с.39) не мала належно засвідчених повноважень на представництво ПАТ "ТРЗ "Оріон". Окрім того, відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України (у редакції, що діяла на час вирішення спору судом) якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За відсутності повідомлення про початок будівельних робіт та дозволу на виконання будівельних робіт щодо спірного об`єкта, та доказів звернення ОСОБА_1 до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта - закладу громадського харчування загальною площею 173,2 кв.м. у АДРЕСА_1 до експлуатації, визнання позову не має правового значення.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду також посилання ОСОБА_1 на порушення її прав власника спірного закладу громадського харчування, яке було зареєстроване державним реєстратором на підставі рішення суду, оскільки виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення у даних правовідносинах нормами ЦК України не передбачено.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу, що спірний заклад громадського харчування, державну реєстрацію якого здійснено за ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного рішення суду, вона продала ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу 3/4 часток закладу громадського харчування від 07 грудня 2016 року, не мають правового значення при перегляді рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 серпня 2016 року.

Питання про судові витрати, понесені в апеляційному суді, вирішити у відповідності із вимогами ст.141 ЦПК України стягнувши їх із позивачки на користь відповідача.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" про визнання права власності на заклад громадського харчування по АДРЕСА_1 , загальною площею 173,2 кв.м.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного Товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" (46023, м.Тернопіль, вул.15 Квітня, 6; ) 826,80 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2020 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Костів О.З.