Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6037/18
Номер провадження2/711/39/20
РІШЕННЯ
26 травня 2020 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого: судді Кондрацької Н.М.
при секретарі: Мелещенко О.В.
адвокатів Коваль О.Є., Горобець С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
06.11.2018 позивач ОСОБА_1 подала до суду доповнення до позовної заяви, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 5500 грн.
Ухвалою суду від 30.08.2018 відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.
26.12.2019 представник відповідача адвокат Горобець С.О. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що під час укладання між позивачем та відповідачем шлюбу в Республіці Італія, останнім у свідоцтві про шлюб здійснено відмітку про режим майна подружжя, де зазначено, що згідно заяви відповідно Закону про шлюб подружжя обрали режим роздільного майна. Разом із тим, з метою з`ясування обставин справи та дослідження питання режиму майна подружжя, укладеного на території Італійської Республіки, представником здійснено запит до колеги адвоката Італійської Республіки, а саме ОСОБА_5 про надання йому роз`яснень щодо відповідного режиму. На вказаний запит, адвокатом Італії Кондратьєвою Д. надано наступне роз`яснення. Так, згідно ст. 215 ЦК Італії «подружжя може дійти згоди, що кожен з них буде ексклюзивним власником майна, набутого кожним з них у шлюбі». Вищезазначений режим набув в теорії та практиці назви «Режим роздільного володіння майном». Кожен з подружжя має право вільно розпоряджатися майном, яке є його ексклюзивною власністю (ст. 217 ЦК Італії). Режим роздільного володіння майном може встановлюватися двома шляхами (ст. 191 та 210 ЦК Італії): під час укладання шлюбу, у присутності свідків, шляхом подачі подружжям відповідної сумісної заяви та у будь-який час після укладення шлюбу, у присутності свідків, шляхом укладення відповідної угоди між чоловіком та дружиною, яка має бути посвідчена нотаріусом. Повноважна особа органу реєстрації актів цивільного стану в обов`язковому порядку на підставі поданих документів вносить запис (примітку) в актовий запис про шлюб про обраний подружжям режим володіння майном - у нашому випадку, подружжям обрано режим роздільного володіння майна, тобто майно кожного із подружжя є його ексклюзивною власністю навіть і втому випадку, коли дане майно придбається одним із подружжя будучу у шлюбі. Окрім того, згідно свідоцтва про шлюб та короткої виписки з реєстру записів реєстрації одружень, книги реєстрації актів цивільного стану, які апостильовані, тобто легалізовані і можуть бути представлені на території іншої Договірної держави згідно Гаазької Конвенції від 05.10.1961 чітко зазначається, що подружжя обрало режим роздільного майна. Разом із тим, за змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 39 Закону України від 23.06.2005 за № 2709-ІV «Про міжнародне приватне право» вказується, що наявне виключення щодо права виникнення та припинення права власності та інших речових прав, що є предметом правочину, а саме згода сторін - що й було здійснено подружжям під час укладення шлюбу, тобто між позивачем та відповідачем. Також, доказом використання позивачем та відповідачем режиму роздільного майна подружжя, є написання позивачем, під час укладення договору купівлі - продажу квартири (від імені відповідача) заяви щодо не перебування у шлюбі та у фактичних шлюбних відносних (п. 9 даного договору). Разом із тим, посилання позивача, що вказана квартира являється спільним майном подружжя є протиправним та незаконним. Як наслідок протиправних дій позивача щодо визнання спірної квартири як спільної власності подружжя, правоохоронними органами внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (шахрайство) - досудове розслідування на даний час триває. Також, відповідачем скеровано до Придніпровського районного суду заяву про перегляд судового рішенням яким визнано спірну квартиру подружжя спільним майном та визнано за позивачем право власності на 1/2 її частки, судовий розгляд по якій призначено на 09.01.2020. Щодо автомобіля на який посилається позивач, то його у відповідача немає, оскільки він повернутий самій позивачці. Разом із тим, відповідач не має права претендувати на вказаний автомобіль, оскільки він купувався позивачкою та рахується як виключно її річ, яка не підлягає поділу, згідно умов укладеного між останніми шлюбу. Отже, враховуючи ту обставину, що подружжям, тобто позивачем та відповідачем, обрано режим роздільного володіння майна, тобто майно кожного із подружжя є його ексклюзивною власністю навіть і втому випадку, коли дане майно придбається одним із подружжя будучу у шлюбі. А тому зазначене у позові позивачем майно не підлягає визнанню його спільною власністю подружжя та в подальшому його поділу. Оскільки, грошові кошти які знаходяться на відповідних банківських рахунках зазначені на ім я відповідача, автомобіль відповідачу взагалі не належить та він на нього й не претендує (доказів того, що вказаний автомобіль знаходиться у відповідача, позивачем не надано), всі побутові предмети які знаходяться в квартирі відповідача - відповідно належать останньому, спір щодо квартири на даний час не вирішено, будь-яких письмових доказів щодо надання відповідачу коштів для придбання того чи іншого майна, а також перерахування коштів на рахунки відповідача, позивачем суду не надано, вважаємо, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.
Представник позивача адвокат Коваль О.Є. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача адвокат Горобець С.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення.
Свідок ОСОБА_6 у засіданні пояснила, що знайома з позивачем з 1997 року. Бувала у квартирі позивача та її чоловіка, свідчить про наявність в ній побутової техніки та меблів. Щодо спільних коштів та за які кошти були придбані речі їй не відомо.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
На час розгляду справи сторони перебувають у шлюбі, однак мають різні місця проживання, позивач - АДРЕСА_2 , а відповідач АДРЕСА_3 .
Між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набутого у шлюбі: грошових коштів, предметів побуту, меблів, побутової техніки та автомобіля.
У відповідності до норм ст.38, 58, ч.1 ст.60, ч.3 ст.61 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив`язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям. У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу. Вибір права, передбачений частиною другою статті 60 та статтею 61 цього Закону, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена.
Отже, в даному випадку спірні правовідносини регулюються правом України - нормами Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.
Так, судом встановлено.
Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).
Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1 ст. 65 СК).
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
До того ж, за положеннями ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу спільного сумісного майна суд виходить з наступного.
Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було.
Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено.
Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Однак, як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано суду доказів щодо актуальної вартості зазначеного транспортного засобу або визначення запропонованої позивачем вартості у 130000 грн.
Посилання позивачки на вартість аналогічних транспортних засобів на ринку суд не приймає, оскільки технічний стан автомобіля, що перебував у власності сторін, явно не відповідав вибірці, складеній позивачкою (різний пробіг автомобілів, тип двигуна, відсутність інформації щодо наявної корозії, зносу).
Крім того, на думку суду, слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо виділення їй у власність майна: шафа, 2 тумбочки та комод вартістю 6 500 грн.; диван чорний шкіряний - 3 000 грн.; крісло «Ікеа» - 600 грн; кухонні меблі - 34 000 грн.; стільці 6 піт. - 3 000 грн.; стіл обідній скляний - 4 000 грн.; пральна машина - 2 100 грн.; телевізор - 4 000 грн.; декоративний слон - 500 грн., а всього на суму 57 700 грн., виділення відповідачу майна: ліжко двуспальне - 4 500 грн.; диван кутовий білий - 7 500 грн.; крісло «Ікеа» - 600 грн.; столик скляний великий- 900 грн.; акваріум - 3 000 грн.; столик письмовий - 900 грн.; столик скляний малий - 500 грн.; телевізор - 4 000 грн.; велосипед - 7 500 грн.; бігова доріжка - 9 000 грн.; мікрохвильова піч - 1 500 грн.; кавоварка - 1 400 грн.; скороварка - 1 400 грн.; мотоцикл вартістю 27 000 грн. та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації в сумі 71 000 грн., оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів існування зазначеного майна.
На думку суду, постановлене судове рішення за результатами розгляду справи відповідає практиці Верховного Суду України (постанова від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, постанова від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, постанова від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15) та Верховного Суду (постанова від 22 листопада 2018 року у справі №389/3345/15-ц, постанова від 06.03.2019 року у справі №611/522/15-ц, постанова від 19.06.2019 року у справі №611/522/15-ц, постанова від 01 серпня 2018 року у справі № 306/3460/14-ц, постанова від 25 квітня 2018 року у справі № 344/1770/14-ц, постанова від 11.12.2019р. у справі №553/1271/18).
Що стосується вирішення питання про відшкодування позивачеві судових витрат у вигляді сплаченого судового збору судом встановлено наступне.
Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 9605 грн..
За таких фактичних обставин та за змістом вищенаведених норм процесуального закону на відповідача належить покласти відшкодування витрат позивача щодо сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 6392,60 грн. та повернути на користь ОСОБА_8 за рахунок коштів державного бюджету України сплачену суму судового збору у сумі 1321,72 грн.
На підставі викладеного та керуючись СК України, ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 137, 141, 259, 268, 270 ЦПК України, суд,-
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн. як суму витрат на правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 6430,60 грн.
Повернути на користь ОСОБА_8 за рахунок коштів державного бюджету України сплачену суму судового збору у сумі 1283,80 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Повний текст буде виготовлено 28.05.2020.
Позивач ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , прож. АДРЕСА_2 ).
Відповідач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , прож. АДРЕСА_3 ).
Головуючий: Н. М. Кондрацька