Справа № 278/684/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Безпалько В. В., розглянувши за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що в належному йому житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 (колишня дружина) та син ОСОБА_3 . Позивач вказав, що відповідачі не проживають у належному йому будинку з жовтня 2018 року, однак добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають, що здійснює йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження цим майном.

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У судове засідання з`явилися позивач та відповідачка ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивач відмовився від позовних вимог до ОСОБА_3 ; вимогу до ОСОБА_2 підтримав.

ОСОБА_2 позов визнала; вказала, що дійсно не проживає у будинку відповідача майже 2 роки.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).

У вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 10, 16, 17).

Згідно з актом обстеження від 11 березня 2020 року у житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в належному позивачу будинку з жовтня 2018 року (а.с. 11).

Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який розірвано заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15 червня 2017 року (а.с. 8-9).

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачене право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Можливість встановлення права користування чужим майном (сервітут) щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, передбачена також ч. 1 ст. 401 ЦК України.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку (ч.ч. 1, 2 ст. 403 ЦК України).

Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що тривале непроживання ОСОБА_2 , яка не пов`язана спільним побутом з позивачем, у належному останньому житловому приміщенні має істотне значення, оскільки здійснює перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, у зв`язку з чим вважає за потрібне, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на положення ст. 141 ЦПК України, та, оскільки позивач просив суд не стягувати з відповідачки на його користь сплачений ним судовий збір, судом питання щодо розподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141 ЦПК, ст. 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 03 серпня 2020 року.

Суддя О. М. Дубовік