ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року м. Чернівці

справа № 718/2810/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Кіцманської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 січня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Нерушка Т.І.),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 16.07.2006 року. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.01.2012 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із нею та знаходяться на її утриманні. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.01.2012 року зобов`язано відповідача сплачувати аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/2 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення ними повноліття. Однак відповідач сплачує аліменти не регулярно. Крім того, син ОСОБА_5 важко хворіє, йому поставлено діагноз «псоріаз», він потребує регулярного дороговартісного лікування, в тому числі і за межами України, однак відповідач матеріально не допомагає, а навпаки перешкоджає сину в наданні кваліфікованої медичної допомоги за межами України, не надаючи дозвіл на виїзд за кордон.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/347/20

Відповідач матеріально не забезпечує потреби дітей, не виконує своїх батьківських обов`язків по їх вихованню. ОСОБА_2 має реальну можливість виконувати свій батьківський обов`язок, однак він ні усно, ні письмово не спілкується з дітьми, не проявляє до них батьківської турботи, не цікавиться, які діти мають здібності чи недоліки, як проводять час в школі, не відвідує батьківські збори. Відповідач двічі викликався на засідання Комісії з питань захисту прав дитини, однак жодного разу не з`явився.

Рішенням Комісії з питань захисту прав дитини при Кіцманській райдержадміністрації за № 4 від 27.07.2018 року та Висновком Органу опіки та піклування Кіцманської райдержадміністрації висновком за № 1.01-20/7-384 від 06.08.2018 року визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Просила суд винести рішення яким позбавити батьківських прав відповідача відносно його малолітніх дітей.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги обґрунтовує тим, що з часу припинення шлюбних відносин відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей. Суду першої інстанції надано всі необхідні докази, які свідчать про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітніх дітей, але судом цього не враховано.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд помилково дійшов висновку про те, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, не містить відомостей про з`ясування органом реального відношення батька до виховання дітей, оскільки там наявна достатня доказова база, яка характеризує особистість відповідача, а також установлення факту саме ухиляння від виконання батьківських обов`язків.

Просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 січня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної його поведінки, коли він свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16.07.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.01.2012 року, розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із позивачкою.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.01.2012 року відповідач зобов`язаний сплачувати мені аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/2 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення ними повноліття.

Згідно характеристики, виданої Шипинецькою сільською радою 18.04.2018 року, ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно, відповідально виконує свої батьківські обов`язки.

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 разом з дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проживає в АДРЕСА_1 . Малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебувають на її утримані. ОСОБА_2 участі у вихованні дітей не приймає.

Згідно довідки Шипинецького ЗЗСО І-ІІІст. за № 59 від 19.04.2018 року та характеристик на учнів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 за період навчання дітей до навчального закладу не з`являвся, участі в освітньому процесі не приймає, на батьківські збори не приходить.

Згідно лікарського висновку обласної дитячої клінічної лікарні м. Чернівці від 23.05.2018 року, малолітній ОСОБА_4 має діагноз: псоріаз.

Рішенням Комісії з питань захисту прав дитини при Кіцманській райдержадміністрації за № 4 від 27.07.2018 року та висновком органу опіки та піклування Кіцманської райдержадміністрації за № 1.01-20/7-384 від 06.08.2018 року визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканця с. Іванківці Кіцманського району Чернівецької області, відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканців с. Шипинці, Кіцманського району Чернівецької області.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в господарстві матері ОСОБА_8 , що знаходиться в с. Іванківці Кіцманського району Чернівецької області, фактично проживає в м. Чернівці.

З 08.07.2014 року ОСОБА_2 перебуває із ОСОБА_9 у зареєстрованому шлюбі, в якому мають дочку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та із ними проживає донька дружини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ..

Згідно довідки-розрахунку станом на 01.10.2019р. переплата по аліментах ОСОБА_2 становить 6981,24грн.

Відповідач ОСОБА_2 працює водієм ТзОВ «Буковина-Транс Екіпаж» та за період роботи з квітня 2016 року характеризуюся з позитивної сторони.

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, норми сімейного законодавства України та міжнародних нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів дійшла такого висновку.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, згідно з пунктом 2 якої, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, враховуючи бажання відповідача відновити спілкування з дітьми, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Рішенням суду першої інстанції належно оцінені вказані докази та встановлено відсутність свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, взявши до уваги, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому колегія суддів зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки ОСОБА_2 щодо своїх дітей, а також свідомого його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажанням відповідача приймати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, заперечення проти позбавлення його батьківських прав та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав колегія суддів вважає, що на підставі належно оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк