ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/326/20 Справа № 201/7046/15 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л.М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року

по справі за позовом Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству внаслідок нестачі товарно-матеріальних цінностей, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству внаслідок нестачі товарно-матеріальних цінностей.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству внаслідок нестачі товарно-матеріальних цінностей відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року апеляційну скаргу Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України - відхилено, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 07 вересня 2016 року касаційну скаргу Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України - задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року цивільну справу за позовом Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству внаслідок нестачі товарно-матеріальних цінностей направлено за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (52005 смт. Ювілейне, вул. Теплична, буд. 7) за зареєстрованим місцем проживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству внаслідок нестачі товарно-матеріальних цінностей відмовлено.

В апеляційній скарзі Державне підприємство Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року по справі №201/7046/15-ц повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України задовольнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом про прийняття на роботу № 102/1-к від 02.08.2011 року був прийнятий до Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» на посаду керуючого СГП «Долинське», яке є структурним підрозділом Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України», де працював до моменту звільнення 05.11.2012 року у відповідності до ст. 38 КЗпП України (наказ про звільнення № 193/2-к від 05.11.2012 року) (а.с.23 т.1), (заява про звільнення за власним бажанням) (а.с.24 т.1).

ОСОБА_2 наказом про прийняття на роботу № 125 від 10.07.2006 року (а.с.27 т.1) була прийнята до Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» на посаду комірника СГП «Долинське», яке є структурним підрозділом Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України», яка звільнена 14.03.2013 року у відповідності до ст. 38 КЗпП України згідно з наказом про звільнення №39-к від 14.03.2013 року (а.с.28 т.1).

ОСОБА_3 наказом про прийняття на роботу № 30-к від 15.09.2010 року (а.с.31 т.1) був прийнятий до Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» на посаду заступника директора з економічної безпеки Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України», де працював до моменту звільнення 27.01.2012 року у відповідності до ст. 38 КЗпП України (наказ про звільнення № 16-к від 27.01.2012 року) (а.с.32 т.1).

ОСОБА_4 наказом про прийняття на роботу № 72/1-к від 01.06.2011 року (а.с.35 т.1) був прийнятий до Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» на посаду заступника директора з економічної безпеки Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України», де працював до моменту звільнення 15.11.2011 року у відповідності до ст. 38 КЗпП України (наказ про звільнення №170/1 -к від 15.11.2011) (а.с.36 т.1).

Таким чином, відповідачі перебували з Державним підприємством «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» у трудових відносинах.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було ознайомлено під розпис з посадовою інструкцією керуючого сільськогосподарським підприємством (а.с.46 т.1).

Також, в матеріалах справи є робоча інструкція комірника, де в місці для ознайомлення підпису відповідача ОСОБА_2 не міститься (а.с.47-48 т.1).

В матеріалах справи є посадова інструкція заступника директора з економічної безпеки (а.с.49-50 т.1), з якої не вбачається чиї саме підписи про ознайомлення містяться.

Відповідно до Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 08.03.2012 року ОСОБА_1 було встановлено матеріальну відповідальність (а.с.41 т.1).

Відповідно до Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 25.04.2012 року ОСОБА_2 було встановлено матеріальну відповідальність (а.с.42 т.1).

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано Акт переважування зернових на складі СХП «Долинське» від 30.09.2011 року на підставі якого було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, а саме: ячменю у кількості 9456,00 кг; зерновідходів ячменю у кількості 64040 кг. З даного акту не вбачається присутність при переважуванні відповідальних осіб за збереження товарно-матеріальних цінностей. Акт підписаний ОСОБА_5 (а.с.52т.1).

Також Акт від 21.01.2013 року про переваження зерна (а.с.113), який також вказує на недостачу за 2011 рік ячменю у кількості 9456,00 кг; зерновідходів ячменю у кількості 64040 кг.

З акту від 22.02.2013 року та накладної №10 від 22.02.2013 року вбачається, що на складі було виявлено та вивезено гниле зерно ячменю в кількості 11680 кг. (а.с.124 т.1). З картки аналізу зерна від 15.02.2013 року зазначається вже 11680 кг гнилі саме зерновідходів (а.с.126 т.1), отже дані документи суперечать один одному, а тому не зрозуміло, гниль чого саме було виявлено зерна ячменю чи зерновідходів.

В матеріалах справи є звіт складений комірником ОСОБА_2 станом на 01 липня 2011 року, з якого вбачається, що на складі міститься: ячменю ярового кормового 94996 кг, фуражного ячменю 2011 року - 75060 кг, зерновідходів ячменю «Геліос» 2011 р. - 6710 кг, зерновідходів ячменю «Комондор» 2011 р. - 2540 кг, зерновідходів ячменю «Еней» 2011 року - 3840 кг, зерновідходів ячменю «Михайло» 2011 року - 47400 кг, зерновідходів ячменю «Достойний» 2011 року - 27140 кг, зерновідходів ячменю «Добриня» 2011 року - 24230 кг (а.с.58 т.1), отже ячменю станом на 01.07.2011 року на складі було 94996 кг ярового кормового та 75060 кг фуражного ячменю, зерновідходів 2011 року 111860 кг.

Позивачем надано також копії накладної №15 від 11-12-13.08.2011 року якої вбачається, що до складу було завезено 159120 кг ячменю очищеного в айбегах (а.с.60 т.1), накладної №16 від 13.08.2011 року вбачається, що до складу було завезено 146880 кг ячменю очищеного в айбегах (а.с.61 т.1), накладної №57 від 19 липня 2011 року, вбачається, що до складу було завезено 87900 кг ячменю очищеного фуражного (а.с.62 т.1), накладної №56 від 19 липня 2011 року, вбачається, що до складу було завезено 51060 кг ячменю очищеного фуражного (а.с.63 т.1), накладної №22 серпень 2011 року, вбачається, що до складу було завезено 290500 кг ячменю очищеного фуражного (а.с. 64 т.1).

З накладних на а.с. 91- 112 вбачається, щодо складу було завезено зерновідходів 19.07.2011 р. 7300 кг, 15.07.2011 року 26780 кг, 13900 кг, 14.07.2011 року 11540 кг, 7980 кг, 4660 кг, 06.07.2011 року 24000 кг, 09.07.2011 року 7520 кг, 07.07.2011 року 13380 кг, 08.07.2011 року 13160 кг, 10.07.2011 року 24920 кг, 11.07.2011 року 23640 кг, 12.07.2011 року 11280 кг., 12.07.2011 року 12760 кг, 13.07.2011 року 25320 кг, 13.07.2011 року 6000 кг., 16.07.2011 року 23780 кг, 16.07.2011 року 13720 кг, 17.07.2011 року 14540 кг, 26850 кг, 18.07.2011 року 13420 кг.

Аналізуючи викладене вбачається, що сума матеріальних цінностей (ячменю та зерновідходів) завезених на склад згідно наданих квитанцій різниться з сумою вказаною у позовній заяві.

Згідно висновку Товарної біржі «Універсал» від 27.06.2014 року вбачається, що ринкова вартість відходів ячменю 52360 кг становить 29016,00 грн., ячменю у кількості 8091,00 грн. загальна вартість без ПДВ становить 37107,00 грн.

Предметом спору, що виник між сторонами є відшкодування працівниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальної шкоди, завданої внаслідок втрати майна під час виконання трудових обов`язків.

Згідно з ч. 1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Пленум Верховного Суду України від 29грудня 1992 року №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками зазначив, що суд у кожному випадку суд зобов`язаний з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 29 грудня 1992 року також роз`яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, а також вина працівника.

Пунктом 1 ч.1 ст.134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Як вже було зазначено, між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та підприємством було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність в 2012 році, а факт недостачі встановлено в 2011 році, тобто до укладення договору про повну матеріальну відповідальність.

Позивач вказував на нестачу ячменю та відходів ячменю, яку вважає прямою дійсною шкодою спричиненою підприємству його працівником, розмір якої визначив загальною вартістю втраченого майна.

Згідно ст.138 КЗпП України обов`язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

П.п. в) п.2 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність передбачено, що адміністрація зобов`язується проводити в установленому порядку інвентаризацію цінностей.

Відповідно до п. 15 розділу ІІ Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (із змінами) інвентаризаційні описи застосовуються для фіксування наявності, стану та оцінки активів підприємства та тих активів, які належать іншим підприємствам і обліковуються поза балансом. В акті інвентаризації фіксуються наявність готівки, грошових документів, бланки документів суворої звітності, фінансових інвестицій, а також повнота відображення грошових коштів на рахунках у банку (реєстраційних рахунках), дебіторської та кредиторської заборгованостей, зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат і доходів майбутніх періодів, забезпечень (резервів), які створюються відповідно до вимог національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку у державному секторі, міжнародних стандартів та інших актів законодавства. Інвентаризаційні описи застосовуються для фіксування наявності, стану та оцінки активів підприємства та тих активів, які належать іншим підприємствам і обліковуються поза балансом.

Відповідно до п. 20 розділу ІІ вказаного Положення бухгалтерською службою складаються звіряльні відомості активів і зобов`язань, у яких відображаються розбіжності між даними бухгалтерського обліку і даними інвентаризаційних описів (актів інвентаризації).

Зазначених документів (звіряльних відомостей активів і зобов`язань) до матеріалів позовної заяви не додано.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано звіт комірника станом на 01.07.2011 року про наявність матеріальних цінностей на складі, звітів за інші періоди до моменту переважування 30.09.2011 року, з яких би суд вбачав наявність або відсутність матеріальних цінностей на складі надано не було.

Тому з наданих позивачем доказів суд не має змоги встановити нестачу матеріальних цінностей на момент переважування зерна.

Клопотань про проведення бухгалтерської експертизи в суді першої інстанції не заявлялось.

Акти переважування зернових на складі СХП «Долинське» від 30.09.2011 року, 21.01.2013 року, якими було встановлено нестачу не може вважатися достатнім доказом розміру спричиненої шкоди. Крім того, переважування 30.09.2011 року взагалі відбувалося без участі матеріально-відповідальних осіб, а також позивач не надав доказів, яким саме чином здійснювалося дане переважування майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано достатніх та належних доказів в підтвердження спричинення відповідачами прямої дійсної шкоди та її розміру.

Доводи апеляційної скарги, що Акт від 22.02.2013 року, Накладна №10 від 22.02.2013 року та Карточка аналізу зерна №б/н від 15.02.2013 року не суперечать один одному оскільки, фрази зазначені у вказаних документах, а саме:зіпсоване зерно (гниль), гниль ІНФОРМАЦІЯ_1 та відходи ячменя ІІ класу є тотожними, а отже, саме зерновідходи ячменя урожаю 2011 року було виявлено, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у відповідності до вимог ст.81 ЦПК України, апелянтом зазначені доводи не доведено належними та допустимими доказами.

Посилання, що позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства було визначено розмір спричиненої майнової шкоди підприємству внаслідок нестачі 9 456 кг. зерна ячменя та 52 360кг. зерновідходів ячменя, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт наявності майнової шкоди не підтверджений належними доказами.

Твердження апелянта, що позивачем додано до позовної заяви всі необхідні докази, які вважав достатніми для підтвердження його позовних вимог, а жодним іншим учасником справи не подано клопотання про витребування додаткових доказів,колегія суддів ставиться критично, оскільки в справі що розглядається в першу чергу потребує доказування наявність спричинення відповідачами прямої дійсної шкоди та її розміру і обов`язок по доказуванню цієї обставини лежить саме на позивачеві.

Сторони в цивільному процесі мають протилежні матеріально-правові та процесуальні інтереси. Незважаючи на зацікавленість сторін у справі, законом зазначається, що вони зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки. Принцип змагальності, в свою чергу, надає особам, які беруть участь у справі, рівних можливостей в процесі доказування, а особливо сторонам в позовному провадженні. Цей основоположний принцип закріплений і у Конституції України.

Стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості) сторони, треті особи та їх представники наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, викладені в апеляційній скарзі доводи зводяться до викладення апелянтом обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Між тим, процесуальне законодавство не передбачає можливості обґрунтовувати висновки судового рішення припущеннями.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Науково-виробнича дослідна агрофірма Наукова Національної академії аграрних наук України - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича