печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Григоренко І.В.,

при секретарі судових засідань - Ситику Р.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Латонової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ЦОУ ПФУ у м. Києві), в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 завдану майнову шкоду в сумі 212 107,50 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 25.05.2014 року вона набула право на пенсію за віком по досягненню 57 років і 6 місяців. Пенсія при повному стажі на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» була призначена позивачу довічно, однак, з 01.04.2015 року ОСОБА_2 було повністю припинено виплату пенсії за віком з дискримінаційних підстав за професійною ознакою, а саме, у зв`язку із тим, що вона нібито працює суддею, хоча на той час вона лише рахувалась суддею Армянського міського суду АР Крим та чекала переведення до іншого суду України. Указом Президента України № 564/2015 від 26.09.2015 року позивача було переведено на посаду судді Оболонського районного суду м. Києва, де вона почала працювати з 09.10.2015 року. Тобто, ОСОБА_2 перестали виплачувати пенсію тільки через формальну наявність статусу судді, хоча роботою судді у передбачений законом спосіб її було забезпечено лише через півроку після припинення втрати пенсії. Так, з 01.10.2017 року відповідачем було поновлено виплату пенсії за віком ОСОБА_2 . Отже, протягом 30 місяців, а саме, з 01.04.2015 року по 01.10.2017 року, сума невиплаченої позивачу пенсії склала 212 107,50 грн., що є майновою шкодою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 14.12.2017 року справу було передано судді Соколову О.М.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року у відкриті провадження за позовом ОСОБА_2 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування майнової шкоди відмовлено.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2018 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування майнової шкоди та підготовче засідання призначено на 13.04.2018 року.

Протокольною ухвалою суду від 13.04.2018 року у зв`язку із неявкою учасників справи та відсутністю відомостей про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено до 15.05.2018 року.

15.05.2018 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про залучення правонаступника, у якій останній просив залучити до участі у справі у якості правонаступника Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Головне управління ПФУ у м. Києві.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.05.2018 року клопотання представника позивача задоволено та залучено Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ у м. Києві) в якості правонаступника Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, розгляд справи відкладено до 25.06.2018 року.

25.06.2018 року у зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці справу було знято зі складу та призначено на 25.07.2018 року.

25.07.2018 року у зв`язку із зайнятістю судді у розгляді клопотань органів досудового розслідування справу було знято зі складу та призначено на 27.09.2018 року.

27.09.2018 року у зв`язку із зайнятістю судді у розгляді клопотань органів досудового розслідування справу було знято зі складу та призначено на 21.11.2018 року.

21.11.2018 року у зв`язку із зайнятістю судді у розгляді клопотань органів досудового розслідування справу було знято зі складу та призначено на 25.01.2019 року.

25.01.2019 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу та призначено на 05.04.2019 року.

13.03.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла зава про збільшення розміру позовних вимог, у якій останній просив стягнути з відповідача на користь позивача завдану їй майнову шкоду в розмірі 283 271,42 грн., що складається із прямих збитків в сумі 212 107,50 грн. та втрат від інфляції в сумі 71 163,92 грн.

05.04.2019 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному справу було знято зі складу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 11.04.2019 року та згідно з розпорядженням керівника апарату суду Ліннік Н.В. № 364 від 11.04.2019 року, справу було передано судді Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2019 року справу прийнято до провадження судді Григоренко І.В. та призначено підготовче засідання на 15.08.2019 року.

09.08.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла зава про збільшення розміру позовних вимог, у якій останній просив стягнути з відповідача на користь позивача завдану їй майнову шкоду в розмірі 302 205,13 грн., що складається із прямих збитків в сумі 212 107,50 грн. та втрат від інфляції в сумі 90 097,63 грн.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2019 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог та у зв`язку із неявкою представника відповідача та відсутністю відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198 та п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено до 29.10.2019 року.

25.10.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просив в задоволені позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що на даний час ОСОБА_2 перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З 01.04.2015 року виплату пенсії ОСОБА_2 було припинено відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, з 01.01.2016 року - відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року, з 01.01.2017 року - відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року. Зазначеними Законами передбачалося зупинення виплат деяких пенсії, в т.ч. і працюючим суддям. Зазначені положення Законів неконституційними не визнавались, отже, будь-які підстави для повернення коштів за цей період відсутні.

25.10.2019 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення у справі, у яких останній зазначає, що позов, який подано ОСОБА_2 стосується не публічно-правового спору, а порушеного майнового права позивача, а саме, права на пенсійні виплати.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.10.2019 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування майнової шкоди було закрито та справу призначено в судове засідання для розгляду по суті на 11.02.2020 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року, у зв`язку із неявкою представника відповідача та відсутністю відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 09.06.2020 року.

В судовому засіданні 09.06.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та просив їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.06.2020 року щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 01.04.2015 року по 30.09.2017 року, у зв`язку зі змінами у законодавстві, виплату пенсії ОСОБА_2 було припинено. З 01.10.2017 року ОСОБА_2 було поновлено виплату пенсії.

Позивач вважає, що її незаконно позбавлено права на пенсію у період з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року, отже, сума невиплаченої пенсії є майновою шкодою у формі прямих збитків та інфляційних втрат.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У ст. 1166 Цивільного кодексу України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Частиною 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З аналізу наведеної норми слідує, що положення ст. 1173 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності, зокрема, відсутність вини.

За умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою.

В той же час, в спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Проте, позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач, звертаючись до суду із даним позовом, помилково підміняє поняття відшкодування шкоди (як відповідальність) на боргове (грошове) зобов`язання. Фактично ОСОБА_2 не погодилась із діями ГУ ПФУ у м. Києві щодо призупинення виплати пенсії та звернулась з цим позовом до суду, у якому, серед іншого, просить стягнути розмір недоотриманої пенсії за період з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року, називаючи це майновою шкодою.

Також, позивачем не доведено протиправності поведінки ГУ ПФУ у м. Києві та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності ГУ ПФУ у м. Києві.

Так, з 01.04.2015 року виплату пенсії ОСОБА_2 було припинено відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, з 01.01.2016 року - відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року, з 01.01.2017 року - відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року. Зазначені положення Законів неконституційними не визнавались.

Отже, ГУ ПФУ у м. Києві діяло в межах наданих йому повноважень, відповідно до норм чинного законодавства.

ОСОБА_2 з адміністративним позовом до ГУ ПФУ у м. Києві щодо визнання дій (бездіяльності) протиправними та про визнання рішення про призупинення виплати пенсії протиправним до адміністративного суду не зверталась. В матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності судового рішення, яке набрало законної сили, щодо визнання дій (бездіяльності) ГУ ПФУ у м. Києві щодо призупинення виплати пенсії позивачу незаконними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ОСОБА_2 належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо заподіяння їй майнової шкоди незаконними діями відповідача та обґрунтування її розміру суду не надано.

Більш того, позивач на розмір шкоди також нараховує індекс інфляції.

Проте, нарахування встановленого індексу інфляції передбачає ст.. 625 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення визначений у грошових зобов`язаннях. Проте, між позивачем та відповідачем виникли деліктні, а не зобов`язальні правовідносини, відтак, нарахування встановленого індексу інфляції не застосовується до спірних правовідносин.

За таких обставин, позов ОСОБА_2 до ГУ ПФУ у м. Києві про відшкодування майнової шкоди є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, суд не зобов`язаний надати детальну відповідь на кожен аргумент позивача.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судовий збір за розгляд справи позивачу не компенсується. Належних доказів на підтвердження понесення судових витрат відповідачем не надано.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 3, 19, 56 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 18, 23, 1166, 1173 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 77, 78, 80, 81, 82, 133-141, 259, 263-265, 273, 274-279, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування майнової шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 31.08.2020 року.

Суддя І.В. Григоренко