ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2779/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про передачу справи за підсудністю

"13" січня 2020 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Даниленко В.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення не виплаченого страхового відшкодування та пені,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення не виплаченого страхового відшкодування та пені, в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за своїм зареєстрованим місцем проживання.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вирішуючи питання про прийняття до провадження справ, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається, що відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Системний аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» доводить, що для обґрунтування підстав застосування ч. 5 ст. 28 ЦПК України щодо альтернативної підсудності позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права саме споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

У розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Згідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

В ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», визначено основні права громадян як споживачів, а саме це права споживачів на належну якість продукції та обслуговування; на безпеку продукції; на необхідну достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника; на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяною небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством; на обмін товару неналежної якості.

Отже, позов має бути таким, що пов`язаний з порушенням права, коли право стягнення коштів передбачено положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого у позовній заяві має бути викладено, яке саме право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; способи захисту, яких суд може вжити, тощо.

При цьому, слід зазначити, що законом України № 1023 ХІІ «Про захист прав споживачів» щодо добровільного страхування регулюють правовідносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики.

Згідно ст. 1 Закону України № 85/96-ВР «Про страхування» визначено, що страхування це вид цивільно правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

При цьому, ст. 4 Закону України визначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

Слід вказати, що аналіз судової практики розгляду цивільних справ з договорів страхування, проведеного Верховним судом України у 2011 році визначено, що Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на правовідносини, що викликають з Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та на правовідносини з добровільного майнового страхування.

Як вбачається з матеріалів справи предметом даного спору є стягнення страхової виплати, які виникли з договору страхування, тому останні, зважаючи на характер виникнення даних правовідносин, не підпадає під дію та регулювання Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі змісту поданої позовної заяви, предметом спору є не якість страхових послуг, а права та обов`язки сторін згідно з умовами договору страхування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини у справі за даним позовом не регулюються законом «Про захист прав споживачів», фактично позов пред`явлений з приводу порушення умов договру стахування, а тому розгляд даного позову має здійснюватися за загальними правилами підсудності за місцем знаходження відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач Товариство з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Михайла Бойчука, буд. 37, прим. 2.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Враховуючи викладене, суд вважає необхідним направити за підсудністю цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення не виплаченого страхового відшкодування та пені до Печерського районного суду м.Києва.

Спори між судами про підсудність, згідно ст. 32 ЦПК України, не допускаються.

Керуючись ст.ст. 27, 28, 32, 187 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» про захист прав споживача, стягнення не виплаченого страхового відшкодування та пені, передати за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва.

Спір про підсудність справи між судами не допускається.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: