Справа № 183/4726/19
№ 2/183/1011/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
01 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , в якому просить визнати відповідачів та їх неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що вона являється власником житлового будинком АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 21 квітня 2005 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-2475.
Після придбання вказаного будинку, в 2005 році позивач надала свою згоду на реєстрацію місця проживання свого сина ОСОБА_2 та невістки ОСОБА_3 у своєму будинку. Пізніше, у 2010-2012 роках в будинку також були зареєстровані їх діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Не зважаючи на те, що усі відповідачі по справі зареєстровані у належному позивачу житловому будинку, однак вони ніколи не проживали за цією адресою. Фактично всі вони постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 , 2/3 частки якого належать на праві власності відповідачеві ОСОБА_2 . При цьому, відповідачі добровільно зніматися з реєстрації відмовляються, ніякої домовленості між сторонами з приводу користування спірними житлом немає.
Таким чином, проживаючи за іншою адресою, відповідачі та їх неповнолітні діти залишаються зареєстрованими у належному позивачу житловому будинку, в такий спосіб перешкоджають останній вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Крім того позивач позбавлена отримати житлову субсидію, оскільки для цього їй потрібні довідки про доходи відповідачів, а останні відмовляються надати необхідні документи. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст. 391,405 ЦК України, позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року відкрито провадження у справі. Відповідною ухвалою від 26 січня 2020 року в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 48-49).
Представник позивача - адвокат Маймор А.В. в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживанням (а.с.43,44), а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причина неявки суду не відома.
Відповідно до ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Також учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, в силу вимог ст.131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про слухання справи належним чином та не з`явилися у судове засідання без поважних причин, а тому, з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідачів, за наявними у справі доказами.
Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 21 квітня 2005 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Яковлевою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №1-2475 (а.с.7), що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7182110 від 06.05.2005 року (а.с.9).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно домової книги (а.с.13-18), довідки про склад сім`ї (а.с.19), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.31,32,33,34,35) в будинку позивача станом на 22.08.2019 року зареєстрованими значаться відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також їх неповнолітні діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суду подано акт (а.с.20), складений головою квартального комітету №31, за участю сусідів, у відповідності до якого відповідачі по справі та їх неповнолітні діти зареєстровані, але ніколи не проживали в будинку АДРЕСА_1 , їхніх особистих речей в будинку, що оглянутий комісією, немає. Фактично відповідачі разом з дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_2 , власником 2/3 частки якого є ОСОБА_2 .
Так, інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стверджується, що ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 2/3 частки житлового будинку загальною площею 38,9 кв.м, житловою площею 13,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.21).
Аналіз поданих доказів у своїй сукупності, з даними про наявність у власності відповідача іншого житлового приміщення, в якому, як свідчать матеріали справи, він проживає зі своєю сім`єю, доводять суду, що відповідачі не проживаючи в житловому приміщенні за місцем своє реєстрації, втратили інтерес до спірного житла, як до місця свого постійного проживання, тим самим втратили право користування ним, з підстав визначених ст.405 ЦК України.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу, відповідачами до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності житловому будинку заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідачів, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, відповідно і визнанню такими, що втратили право користування спірним будинком підлягають і неповнолітні діти відповідачів.
На стягненні судових витрат з відповідачів позивач не наполягала.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89,263,265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391,405 ЦК України, ст.ст.150,156,158, 169 ЖК України, -
Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 224 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Сорока О.В.