Провадження № 2/201/936/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого - судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

12.12.2019р. ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 із позовом про стягнення боргу за договором позики (а.с. 2-4).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 18.12.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. 21-22).

Ухвалою судді від 18.12.2019р. за заявою позивачки забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача і заборони його відчуження (а.с. 24-26).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 05.09.2017р. вона уклала з відповідачем договір позики, за яким передала, а відповідач отримав грошові кошти у сумі 260 000,00 грн., що еквівалентно 10 000 доларам США на день укладення договору позики. Відповідач зобов`язався повернути позику у тій же валюті до 11.09.2017р., проте у визначений строк кошти не повернув та жодних дій направлених на повернення не вчиняє, всіляко ухиляється від виконання зобов`язань, погрожує позивачці за її законні вимоги. Враховуючи викладене, просила суд позовні вимоги задовольнити.

30.03.2020р. позивачка надала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила додатково стягнути з відповідача заборгованість з урахуванням індексу інфляції в сумі 53 042,78 грн. та три відсотки річних в сумі 19 254,25 грн. (а.с. 108 - 112). Ця заява не прийнята судом до розгляду, оскільки подана після проведення першого судового засідання у даній справі, яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п. 2 ч. 2 ст. 49).

З урахуванням викладеного, суд розглядає спір за первісними позовними вимогами.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимог не визнав. 23.01.2020р. надав відзив на позову заяву (а.с. 50 - 52), у якому вказав, що між сторонами тривалий час існували дружні та ділові стосунки. Позивачка, працюючи приватним нотаріусом, надала гроші йому у борг гроші в сумі 260 000 грн. на тиждень з метою реалізації запропонованої йому вигідної комерційної пропозиції. За усною домовленістю відповідач мав повернути борг і 26 000,00 грн. процентів за користування грошима. Проте він не отримав бажаного прибутку, гроші, які він вклав у проект повернуті не були. Тому був змушений повертати гроші частками протягом двох років, але розписок про повернення коштів не брав з позивачки, у зв`язку з тим, що у сторін були гарні відносини та довіра.

Також вказав, що між сторонами була постійна переписка у мессенджері « Вайбер » та спілкування телефоном, зі змісту якої зрозуміло, що відповідач повністю розрахувався, віддавши позивачці 260 000,00 грн. й відсотки, навіть у більшому розмірі. На підтвердження довірливих стосунків і часткового повернення боргу відповідач надав CD-R диск, вказавши, що на ньому міститься листування у Вайбері і телефоні розмови між сторонами.

Також зазначив, що позивачка не бажає врегулювати спір мирним шляхом, просив суд відкласти розгляд справи з метою узгодження проекту мирової угоди.

Позивачкою була надана 21.01.2020р. відповідь на відзив (а.с. 29 - 31), у якій вона наполягала на задоволенні позовних вимог, додатково вказавши, що здійснені відповідачем без її відома записи розмов і листування отримані протиправно, тому є недопустимими. Отриманий від відповідача долучений до відзиву CD-R диск як електронний доказ щодо взаєморозрахунків, виявився порожнім, фактично ним був вкладений просто новий CD-R диск. Доводи відповідача про повернення боргу є неправдивими, борг він не повертав навіть частково.

Звернула увагу суду на те, що відповідач 27.12.2019р. отримав позов з додатками і ухвалу судді від 18.12.2019р. про забезпечення позову шляхом накладання арешту на 5/60 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , заборони вчинення реєстраційних дій. Отримавши ухвалу про забезпечення позову, скориставшись тим, що відомості про обтяження не були внесені до державного реєстру прав на нерухоме майно, відповідач розпорядився арештованим майном, а саме, 02.01.2020р. створив ТОВ «ДСІ-2020» (), до статутного капіталу якого вніс 5/60 часток цього житлового будинку. 04.01.2020р. здійснив фіктивний продаж статутного капіталу ТОВ «ДСІ-2020», покупцем якого виступила мати відповідача ОСОБА_3 , до якої на підставі акта-прийому передачі перейшло 100 % частки статутного капіталу ТОВ «ДСІ-2020».

З урахуванням викладеного, наполягала на задоволенні своїх вимог, вважала за неможливе врегулювати спір мирним шляхом, на затвердження мирової угоди не погодилася.

13.02.2020р. відповідач надав додаткові заперечення на відповідь позивачки (а.с. 59 - 61), у яких повідомив, що бажає врегулювати спір мирним шляхом, але позивачка відмовляється від перемовин, наполягає на судовому розгляді, надав проект мирової угоди (а.с. 62).

Представник позивача - адвокат Садовський І.В. (діє на підставі ордеру від 17.12.2019р. - а.с. 20) 05.05.2020р. суду надав заяву, в якій наполягав на розгляді справи, вказавши, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження своїх вимог. Відповідач ухиляється від сплати боргу. Протягом розгляду справи вчинив умисні дії з переоформлення майна, яким забезпечено позов, на іншу особу. Неодноразово подавав заяви про відкладення розгляду справи лише з метою затягування її розгляду, подальшого переоформлення майна. Тому просив суд не враховувати подану відповідачем чергову заяву про відкладення розгляду справи. Просив справу розглядати без його участі та без фіксації засідання технічними засобами, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с. 122).

Відповідач і його представник - адвокат Кіряхно О.В. (діє на підставі ордеру від 10.01.2020р. - а.с. 45) в судове засідання, призначене на 05.05.2020р. не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи. Судові засідання у справі були призначені на 22.01.2020р., 25.02.2020р., 13.03.2020р., 24.04.2020р., 05.05.2020р., але розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторони відповідача (а.с. 43, 96, 101, 114, 120). Від відповідача 01.04.2020р. і 30.04.2020р. надійшли заяви про відкладення засідань, призначених на 24.04.2020р. і на 05.05.2020р. у зв`язку із неможливістю явки через запровадження карантину поставною Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020р., необхідністю утриматися від участі у судових засіданнях, перебуванням на самоізоляції у зв`язку із зростанням кількості нових випадків інфікування.

Суд, розглядаючи указані клопотання відповідача, дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з такого. Суд враховує, що розгляд справи відкладався неодноразово за клопотанням відповідача, при цьому заяви про відкладення розгляду справи надавалися ним особисто через канцелярію суду, а тому суд критичного оцінює доводи відповідача про перебування його на самоізоляції. Жодних клопотань від відповідача про надання додаткових доказів після подання ним 23.01.2020р. відзиву і 13.02.2020р. заперечень - не надходило.

Наказом №48-з «Про впровадження додаткових протиепідемічних заходів на час карантину в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська» від 18.03.2020р., який розміщений на офіційному сайті суду, з метою запобігання виникненню та поширенню коронавірусу COVID-19 на період дії карантину був обмежений доступу відвідувачів до приміщення суду осіб, але не доступ до правосуддя. Зокрема, було роз`яснено порядок і можливість надавати заяви і клопотання засобами електронного та поштового зв`язку; у день судового розгляду учасники справи, які прибули до суду, мали знаходитись біля будівлі суду зовні та у визначений час розгляду справи повідомити секретаря судового засідання засобами телефонного зв`язку за номером телефону, що зазначений у повідомленні, розміщеному при вході в приміщення суду, про свою явку та очікувати відповідного запрошення до зали судового засідання.

При цьому, відповідач мав можливість скористатися, передбаченим ст. 212 ЦПК України правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції протягом усього часу розгляду справи, у т.ч. числі й до запровадження змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020р. № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020р., проте клопотання про проведення судового засідання в режимі відео-конференції не надавав.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням повторної неявки відповідача в судове засідання щодо розгляду справи по суті, за відсутності передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на те, що відповідач скористався правом на надання відзиву, що виключає сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

05.09.2017р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір позики, на підставі якого останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США зі строком їх повернення до 11.09.2017р. у тій самій валюті (а.с. 5).

Оригінал розписки був оглянути судом і засвідчена його копія.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договору позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Договором позики від 05.09.2017р. (а.с. 5) підтверджено факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США із зобов`язанням повернення даної грошової суми, так і дату її отримання (05.09.2017р.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачем грошей у борг.

Жодних доказів того, що відповідач виконав зобов`язання за договором позики і повернув кошти - не надано. Оглянутий судом долучений ним до відзиву CD-R диск (на 702 МБ) як електронний доказ щодо взаєморозрахунків є порожнім (а.с. 123-124).

Зі змісту позовної заяви, вбачається що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка еквівалентна 260 000,00 грн. за договором позики, що укладений у доларах США - в розмірі 10 000,00 доларів США.

Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку у постанові від 16.01.2019р., що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 761/12665/14-ц.

Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне стягнути заборгованість з відповідача саме у розмірі 10 000 доларів США.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в загальній сумі 2984,20 грн. (2600,00 грн. - за позовні вимоги і 384,20 грн. за забезпечення позову) (а.с. 1, 11).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265, ч.2,3 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 05 вересня 2017 року в сумі 10 000,00 доларів США (десять тисяч доларів США 00 центів).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 984,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, визначені статтею 354 ЦПК України для апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя О.С. Наумова