Дата документу 21.05.2020 Справа № 327/274/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 327/274/19 Головуючий у 1 інстанції: Завіновська А.П.
№ 22-ц/807/1635/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування коштів на оплату житлово - комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування коштів на оплату житлово - комунальних послуг.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку після розірвання рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 09.07.2019 року, шлюбу залишалася проживати його колишня дружина ОСОБА_2 , яка продовжує користуватися комунальними послугами, зокрема електроенергією, водночас не здійснює плату за її використання, хоча виходячи з положень ст. ст. 10, 64 ЖК України, має такі ж самі обов`язки по утриманню майна що і позивач.

Ним було сплачено на користь ПАТ «Запоріжжяобленерго» за користування електроенергію грошові кошти за 2017 рік (з часу розірвання шлюбу) в розмірі 5355, 33 грн., 2018 рік 38397, 58 грн., 2019 рік 27190, 98 грн., а всього на загальну суму 70943, 89 грн., половину з яких, на думку позивача, повинна сплатити ОСОБА_2 , що складає 35471, 94 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з ОСОБА_2 кошти на відшкодування оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 35471, 94 грн., а також понесені судові витрати, які склалися з судового збору в розмірі 768, 40 грн., та витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 7744, 00 грн.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2020 року позовну заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, дублює зміст позовної заяви з посиланням на ті ж обставини та докази, зводиться до переоцінки доказів. Обставин щодо порушення судом норм матеріального чи процесуального права не наведено. З цих підстав просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 30.12.2004 року, належить житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 13, 14).

Заочним рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 09.10.2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 25-26).

19.06.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» було укладено договір за № 1222028 про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80-81).

Виходячи з довідок, наданих виконавчим комітетом Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області від 29.08.2019 року за № 2393 та від 10.12.2019 року за № 2507, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 1966 року народження (а.с. 24, 148).

Згідно наданих позивачем квитанцій, останнім було здійснено платежі за використання електричної енергії за період з 30.09.2017 року по 01.08.2019 року на загальну суму 70 943, 89 грн., половину суми якої за використання електроенергії позивач і просить стягнути з відповідача (а.с. 3-12, 82-90).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач, зокрема посилався на вимоги ст. 64 ЖК України, згідно до якої члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, норми ст. 64 ЖК України визначають права і обов`язки членів сім`ї наймача за користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, про що навіть вказує і назва Глави 2 цього Кодексу, а тому враховуючи, що позивач є власником житлового будинку, посилання на вказані норми закону, на переконання суду першої інстанції не можуть бути прийнятними.

Отже, в даному випадку підлягають застосуванню приписи Глави 6 ЖК України, які регламентують порядок користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Позовні вимоги, з якими звернувся позивач про відшкодування коштів на оплату житлово-комунальних послуг із посиланням на ст. 64 ЖК України не є обґрунтованими.

Доводи скаржника щодо самостійного здійснення судом правильної кваліфікації норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Як зазначив суд першої інстанції, самостійне застосування судом норм матеріального права буде зміною підстав позову, що призведе до зміни предмету позову.

До того ж, судова колегія враховує, що навіть у різі застосування до спірних правовідносин положень ЦК, позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими та доведеними.

Так, за положеннями ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Позивачем не зазначено яке саме приміщення займає відповідач та не доведено, що він користується послугами щодо енергопостачання в рівних частках з власником.

Зокрема, взагалі не зазначено з якого розрахунку виходив позивач, зазначаючи, що витрати по енергопостачанню мають бути розподілені в рівних частках, з огляду на те, що обсяг прав відповідача щодо користування електроенергією з урахуванням займаних ним приміщень (приміщення) та користування певними енергоспоживаючими пристроями тощо не визначений.

Тобто з наданих позивачем доказів не вбачається, що відповідач користується в рівних частках з позивачем електричною енергією, а відтак має компенсувати саме Ѕ частину цих витрат.

У ст. 162 ЖК, яку просив у апеляційній скарзі застосувати позивач, вважаючи що суд першої інстанції сам би міг застосувати норми права які регулюють спірні правовідносини, зазначене наступне.

Плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

За матеріалами справи жодних угод з відповідачем щодо площі займаного нею приміщення, обсягу енергоспоживання та розподілу комунальних платежів тощо, не укладалося.

У апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що суд першої інстанції не з`ясував чи укладалися між сторонами будь-які угоди щодо користування будинком та сплати послуг.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що судом не з`ясовувалися питання щодо будь-яких укладених між сторонами угод, позивач разом з тим всупереч положенням ст. 81 ЦПК не надав жодних доказів існування таких угод, не зазначив про те, на яких умовах продовжувала користуватися приміщеннями та комунальними послугами відповідач після припинення шлюбу з позивачем.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення судова колегія не вбачає.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 р.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар