Справа №442/1305/20
Провадження №2/442/638/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

з участю секретаря судового засідання Малик О.Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про переукладення Договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом у якому просить: встановити земельний сервітут відносно частини земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0233 площею 0,0346 га., яка належить на праві власності ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 на право проходу та проїзду транспортним засобом до дороги загального користування терміном дії сервітуту - з дати державної реєстрації права земельного сервітуту до 12.04.2064 року.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона ( ОСОБА_1 ), згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 серпня 2016 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2016 року, придбала у ОСОБА_3 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та відповідну земельну ділянку під цим житловим будинком. Між продавцем ( ОСОБА_3 ) та власником сусідньої земельної ділянки було укладено Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці. Відповідно до якого - власник надає сервітуарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим № :01:002:0233, яка належить власнику. Оскільки новим власником вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, на прохід та проїзд до яких був укладений вищезазначений Договір від 15.04.2015 року, на даний час є вона, то виникла необхідність переукласти договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу відповідно на неї зі збереженням умов сервітуту, які були встановлені для попереднього власника - ОСОБА_3 . Усі її пропозиції відповідачу ОСОБА_2 переукласти договір про встановлення земельного сервітуту на право, проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015 року, були проігноровані, внаслідок чого вона змушена звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Ухвалою від 16.03.2020 відкрито провадження в справі та постановлено розглядати таку в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін 09.04.2020, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

Дана ухвала надсилалась сторонам по справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

08 квітня 2020 від позивача поступило клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву суду та докази направлення такого позивачу.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 серпня 2016 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2016 року, придбала у ОСОБА_3 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та відповідну земельну ділянку під цим житловим будинком.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Із копії Договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та власником сусідньої земельної ділянки вбачається, що: власник надає сервітуарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим № :01:002:0233, яка належить власнику.

ОСОБА_1 у своєму позові просить переукласти договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку АДРЕСА_2 на право проходу та проїзду, покликаючись на Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 (забудовник) та власником сусідньої земельної ділянки ( ОСОБА_2 ), згідно якого: власник надає сервітуарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим № :01:002:0233, яка належить власнику.

Сервітутні відносини регулюються нормами статей 401 - 406 Цивільного кодексу України і статей 98 - 102 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 401 ЦК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Частиною 1 ст. 98 ЗК України, яка визначає зміст земельного сервітуту, передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Отже закон вимагає визначення кола осіб щодо власника (-ів) земельного сервітуту (сервітуарія). Таким може бути власник або землекористувач земельної ділянки чи інша заінтересована особа (особи).

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 101 ЗК України, «Дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам».

Виходячи із вказаних норм закону, вбачається, що право на згаданий сервітут зберігається за ОСОБА_3 навіть у випадку переходу права власності на згадану земельну ділянку від ОСОБА_2 до інших осіб, оскільки сервітут встановлено щодо земельної ділянки, а не її власника. На даний час такого переходу права власності на спірну земельну ділянку від відповідача до інших осіб не відбулося, тому цей договір є чинним і надалі надає відповідні права ОСОБА_3 .. Водночас відчуження ОСОБА_3 своїх земельних ділянок та житлових будинків іншим особам в даному випадку позивачу ( ОСОБА_1 ), не дає права позивачу вважати, що до неї перейшли за цим договором права сервітуарія ( ОСОБА_3 ). Отже набуття права власності ОСОБА_1 на житловий будинок та земельну ділянку шляхом їх купівлі-продажу у ОСОБА_3 не мають жодного відношення до згаданого земельного сервітуту, встановленого договором від 15 квітня 2015 року.

Як на одну із підстав для задоволення позову, ОСОБА_1 надала суду висновок судового експерта Дідовського Ю.Б. від 08.07.2019 року № 10 згідно якого Технічна можливість у влаштуванні проїзду на земельні ділянки кадастрові номери :01:002:0242; :01:002:0243; :01:002:0244; :01:002:0245; :01:002:0246; :01:002:0247; :01:002:0248 на АДРЕСА_1 з інших сторін цих земелних ділянок (не зі сторони головного фасаду блокованих індивідуальних житлових котеджів, де встановлено сервітут проходу та проїзду по земельній ділянці кадастровий номер :01:002:0233) та до блокованих індивідуальних житлових котеджів № АДРЕСА_1 АДРЕСА_3 - відсутня, так ж не буде відповідати вимогам нормативно-правових актів у будівництві, а саме пунктам 6.1.27 та 15.3.1 ДБН Б.2.2-12:2018 Планування та забудова територій.

Суд критично ставиться до такого висновку експерта, оскільки експерт посилається на нормативний акт, а саме ДБН Б.2.2-12:2018 Планування та забудова територій, який на даний час втратив чинність, а чинним на даний час є ДБН Б.2.2-2019 від 01.10.2019.

Надаючи згаданий висновок, судовий експерт виходив виключно з міркувань можливого проектування та будівництва проїздів для громадських (суспільних) потреб, а не для встановлення сервітуту. Висновок стосується тильної сторони блокованих індивідуальних житлових котеджів, тому висновок в частині «технічної неможливості» в даному випадку є безпідставним.

Відповідно до п. 22-2 згаданої Постанови Пленуму ВС України від 16.04.2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ встановлюючи земельний сервітут, суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до п. 2.1. Огляду практики Верховного Суду у справах щодо користування чужою земельною ділянкою: сервітут, емфітевзис, суперфіцій передбачено, що якщо позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості користуватися належним йому на праві власності майном, у зв`язку з відсутністю у нього доступу до земельної ділянки будь-яким іншим способом, відсутні підстави для задоволення позову.

Отже, однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів у будь який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого майна неможливе без встановлення сервітуту.

За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Водночас із наведеного вище, вбачається, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку позивача, які б свідчили про те, що вона не може дійти чи доїхати до свого будинку та ділянки у інший спосіб ніж через земельну ділянку відповідача, не надано схеми із зазначенням розмірів та розташування конкретно визначеної частини ділянки, на якій слід встановити сервітут, не надано доказів того, що вказаний земельний сервітут є найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки ( ОСОБА_2 ).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності та ту обставину, що суд не вправі виходити за межі позовних вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів про підставність такого позову, з огляду на викладене вище у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за безпідставністю та недоведеністю, відповідно понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

На підставі ст.ст. 12, 13, 81, 223, 263, 265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про переукладення Договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Дата складення рішення - 25.05.2020 року.

Суддя О.В. Крамар