Номер провадження: 22-ц/813/3335/20
Номер справи місцевого суду: 520/3855/17
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Воронової Є.Р.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Недєлєвої І.О.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Вальчука І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

встановив:

30 березня 2017 року ОСОБА_2 , зменшивши у судовому засіданні позовні вимоги, просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :25:010:0077, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести за свій рахунок частину паркану, який встановлений на території зазначеної земельної ділянки, по лінії, паралельній межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (різниця між проектним та фактичним розміром ділянки у цьому місці складає від 0,663 до 0,772 м, відповідно до опису меж та плану фактичних меж земельної ділянки ОСОБА_2 , технічного звіту про кадастрову зйомку земельної ділянки, виконаного ФОП ОСОБА_3 у липні 2014 року), та привести у відповідність в цій частині паркан, відповідно до меж відображених у Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 27 серпня 2013 року №НВ-013.

При цьому позивачка посилалась на те, що технічним звітом по топографічному зніманню земельної ділянки, відповідно до якого фактичні межі земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають проектному розміру згідно кадастрового номеру. Так, фактична границя між землями позивачки ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 проходять не по лінії, прокладеної між точками, позначеними літерами «А» та «Д» у Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 27 серпня 2013 року №НВ-013, а по паркану, спорудженому на території земельної ділянки ОСОБА_2 , по лінії, паралельній межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (різниця між проектним та фактичним розміром ділянки у цьому місці складає від 0,663 до 0,772 м, а всього різниця між проектним розміром земельної ділянки (765,74 кв.м.) та фактичним (733,68 кв.м.) складає 32,06 кв.м. Також позивачкою були заявлені вимоги про стягнення з відповідача судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року, та просить постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, ч.ч. 1-2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П., та зареєстровано у реєстрі за №586. відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 продав, в ОСОБА_2 купила будинок під АДРЕСА_1 ,який в цілому складається з одного житлового будинку житловою площею 28,7 кв.м., позначеного на плані літерою «А», та надвірних споруд: літньої кухні - літера «Б», вбиральні - літера «Г», огорожі №1-3, мостіння ІІ та водопровідної шахти ІІІ, розташованих на земельній ділянці розміром 766 кв.м. за фактичним використовуванням.

Крім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18545296, виданий 04 березня 2014 року реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області (бланк серії ЕАХ №365604), ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Більше того, зазначене підтверджується і свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер 18545116, виданим 04 березня 2014 року реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області на ім`я ОСОБА_2 (бланк серії НОМЕР_2 ), підтверджується, що позивач ОСОБА_2 є власником будин0ук під АДРЕСА_1 .

В свою чергу, будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ,з 02 березня 2013 року належали на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а 30 грудня 2015 року - були подаровані відповідачці ОСОБА_1 .

Таким чином, набувши право власності на будинок, позивач ОСОБА_2 набула право користування на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Крім того, на підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Також статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В п. «г» ч. 1 ст. 96 ЗК України вказано, що землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників земельних ділянок та землекористувачів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» №858-IV від 22 травня 2003 року та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками Державного комітету із земельних ресурсів України (наказ №376 від 18 травня 2010 року), при проведенні зазначених робіт межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками до документації із землеустрою включається Акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, який підписується власником земельної ділянки, виконавцем робіт і власниками (користувачами) суміжних ділянок.

Статтею 21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI від 07 липня 2011 року передбачено, що відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України.

Крім того, у відповідності до ст. 14 Конституції України, ст. 373 ЦК України громадянам України гарантовано право власності на землю.

З метою повного і обгрунтованого вирішення даного спору, а також прийняття об`єктивного і законного судового рішення, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 червня 2017 року за клопотанням представника позивача - ОСОБА_7 була призначена судова земельно-технічна експертиза (т.1, а.с.101-103).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №17-2820/6288 від 27 червня 2018 року, проведеної експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, межі земельної ділянки АДРЕСА_1 не відповідають проектному розміру згідно кадастрового номеру (правовстановлюючим документам), як по площі, так і по конфігурації.

Земельна ділянка характеризується недоїмкою пл. 33 кв.м. (766-733).

Фасадна межа ділянки характеризується надлишком пл. 2,50 кв.м. та фактично розташована на відстані від 0,06 м. до 0,85 м. (зміщення в бік вулиці) від межі згідно проектного розміру кадастрового номеру.

Права межа ділянки характеризується недоїмкою пл. 25,0 кв.м. та фактично розташована на відстані від 0,46 м. до 0,63 м. (зміщення в бік ділянки № НОМЕР_3 ) від межі згідно проектного розміру кадастрового номеру.

Ліва межа ділянки характеризується недоїмкою пл. 9,0 кв.м. та фактично розташована на відстані від 0,00 м. до 0,34 м. (зміщення в бік ділянки № НОМЕР_3 ) від межі згідно проектного розміру кадастрового номеру.

Задня межа ділянки характеризується недоїмкою пл. 1,5 кв.м. та фактично розташована на відстані від 0,00 м. до 0,17 м. (зміщення в бік ділянки № НОМЕР_3 ) від межі згідно проектного розміру кадастрового номеру.

Таким чином, при дослідженні було встановлено, що суміжний паркан, що розмежовує земельні ділянки №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_3 повністю знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_1 .

Щодо заяви представника відповідача про неналежність технічного звіту, суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки висновок експерта, який складений на підставі ухвали суду, є належним доказом в розумінні п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачки вказав, що технічний звіт по топографічному зніманню земельної ділянки, виконаного ФОП ОСОБА_3 у липні 2014 року на замовлення ОСОБА_2 , є неналежним доказом та оформлений за 3 роки до подачі позовної заяви. Крім того, вказав, що ОСОБА_2 придбала у власність будинок вже із збудованим парканом, також не доведено саму наявність паркану і той факт, що він побудований власне відповідачкою ОСОБА_1 .

Однак, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв ці доводи до уваги, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів та висновку експерта, земельна ділянка позивачки має прямокутну форму та 4 (чотири) сторони.

За змістом договору купівлі-продажу від 14 грудня 2007 року, дослідженому у судовому засіданні суду першої інстанції, будинок ОСОБА_2 складається з одного житлового будинку житловою площею 28,7 кв.м., позначеного на плані літерою «А», та надвірних споруд: літньої кухні - літера «Б», вбиральні - літера «Г», огорожі №1-3, мостіння ІІ та водопровідної шахти ІІІ, розташованих на земельній ділянці розміром 766 кв.м. за фактичним використовуванням.

Тобто, відповідно до вказаного договору позивачу ОСОБА_2 належить, у тому числі, огорожа, яка оточує будинок лише з 3 (трьох) сторін.

Паркан, що розмежовує земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , утворює єдиний архітектурний ансамбль з будинком відповідача ОСОБА_1 На паркані розташована газова труба жовтого кольору, яка введена у будинок ОСОБА_1 . Зазначене підтверджується як фототаблицею з висновку експерта, так і наданою представником позивача фототаблицею, які підтверджують наявність паркану, який повністю знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 та на ньому проходять інженерні комунікації ОСОБА_1 .

Що стосується посилання представника відповідача на недоведеність побудови паркану саме ОСОБА_1 , то суд обгрунтовано зазначив, що згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Тобто власник житлового будинку і земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яким на даний час є відповідачка ОСОБА_1 (т.1, а.с.21-22), не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що відповідачка ОСОБА_1 , при наявності у власності ОСОБА_2 земельної ділянки з визначеною площею і конфігурацією, змінила її конфігурацію парканом, чим змінила (зменшила) площу земельної ділянки та порушила права ОСОБА_2 , як суміжного землекористувача.

Враховуючи, що паркан, що розмежовує земельні ділянки сторін, порушує права позивачки як землекористувача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти зустрічних позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.08.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра