ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 квітня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/5525/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/570/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ФОП ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління держпраці в Чернігівській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення -м. Чернігів,

дата складення судом першої інстанції повного тексту рішення - 28.01.2020,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якому після уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з часу звільнення по день постановлення судового рішення, виходячи із розміру середньоденного заробітку 125,05 грн, а також понесені по справі витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він працював у відповідача на посаді водія з 01.03.2017 по 02.01.2018. При звільненні йому не було видано трудову книжку, тому він перебував у вимушеному прогулі у зв`язку з неможливістю працевлаштування, оскільки трудова книжка є одним із основних документів для укладення трудового договору. В результаті перевірки, проведеної Управлінням Держпраці у Чернігівській області, також було встановлено, що станом на 07.11.2018 трудова книжка не вручена. Позивач також зазначив, що отримав трудову книжку лише 31.07.2019.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 69 777,90 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.01.2018 по 15.07.2019, 2000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, 576,30 грн у відшкодування сплаченого судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що справу було розглянуто у його відсутність, незважаючи на його клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з хворобою та необхідністю відвідування лікаря. Вважає, що позивачем не було надано до позовної заяви жодних доказів правомірності вимог, не зазначено про неможливість надання таких доказів, відсутні відповідні клопотання про витребування таких доказів в порядку ст. 84 ЦПК України, тому позовні вимоги є безпідставними, надуманими та заснованими на припущеннях. Відповідач посилається на те, що ним було оскаржено в судовому порядку акт інспекційного відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 07.11.2018, тому правомірність висновків, зроблених представником Управління Держпраці у Чернігівській області є сумнівними. Скаржник вказує, що в заяві про прийняття на роботу ОСОБА_1 не зазначив інформацію щодо місця реєстрації та фактичного проживання, тому трудову книжку спочатку було направлено за адресою в м.Чернігів, проте лист був повернутий з причин «закінчення встановленого строку зберігання». Оскільки паспорт позивачу був виданий Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області, відповідач направив трудову книжку за адресою АДРЕСА_1 . Даний лист до відповідача не повертався, тобто він був отриманий адресатом. Відповідач стверджує, що позивач відмовився отримати трудову книжку та віддати ключі від автомобіля, на якому він працював і ще 2,5 місяці вважав себе таким, що працює. З часу звільнення і до подачі позову позивач не звертався щодо видачі йому трудової книжки, письмової згоди на пересилання останньої не надавав, тому затримка у видачі трудової книжки сталась не з вини відповідача.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду від 23.01.2020 не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено встановлений порядок звільнення, позивачу не було видано трудову книжку в день звільнення з вини відповідача, доказів того, що позивач ухилявся від отримання трудової книжки відповідачем не надано. Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що вимушений прогул становить 558 днів, та що сума заборгованості підлягає компенсації після утримання із неї податків і обов`язкових платежів, які були вирахувані судом. Суд першої інстанції також прийшов до висновку про доцільність зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, до 2000 грн.

Колегія суддів не може частково погодитися із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі наказу №1 від 01.03.2017 був прийнятий на посаду водія автомобіля КАМАЗ у ФОП ОСОБА_2 з 02.03.2017 (а.с.48).

Наказом відповідача №7 від 02.01.2018 позивача ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 02.01.2018 із виплатою компенсації за невикористану відпустку (а.с.50).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що в день звільнення йому не було видано трудову книжку, останню він отримав лише 31.07.2019, тому на підставі ст.235 КЗпП України просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 , заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначав, що його вини у невидачі позивачу трудової книжки нема, оскільки позивач відмовився від отримання трудової книжки в день звільнення, жодних звернень з часу звільнення до подачі позову щодо видачі йому трудової книжки не робив, згоди на пересилання останньої поштовим зв`язком не надав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини четвертої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року в справі №760/7793/16-ц.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що позивачу ОСОБА_1 у день звільнення 02.01.2018 трудова книжка не була видана.

Згідно із актом інспекційного відвідування (нев`їздного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №25-01-006/0765 від 07.11.2018, проведеного Управлінням Держпраці у Чернігівській області у ФОП ОСОБА_2 , встановлено, що станом на 07.11.2018 трудова книжка працівнику ОСОБА_1 не вручена, що є порушенням ст.47 КЗпП України.

Твердження відповідача ФОП ОСОБА_2 про те, що зроблені представником Управління Держпраці у Чернігівській області висновки є сумнівними, оскільки оскаржені ним в судовому порядку, є безґрунтовними, зважаючи на відсутність судового рішення, яке набрало законної сили, щодо незаконності зазначеного акту інспекційного відвідування від 07.11.2018.

Позивач ОСОБА_1 визнав, що трудову книжку від отримав 31.07.2019.

Одже, висновок суду першої інстанції, що затримка у видачі трудової книжки позивачу ОСОБА_1 мала місце, є вірним.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо невиконання відповідачем приписів ст.47 КЗпП України щодо обов`язку видати в день звільнення належно оформлену трудову книжку та наявності вини відповідача ФОП ОСОБА_2 у затримці видачі трудової книжки.

В справі відсутні належні та допустимі докази того, що позивач у день свого звільнення з роботи 02.01.2018 відмовився від отримання трудової книжки. Не доведено відповідачем і його намагання вручити позивачу трудову книжку або повідомити його про необхідність отримання трудової книжки.

За матеріалами справи вбачається, що лише 08.11.2018, тобто після проведеного інспекційного відвідування Управління Держпраці у Чернігівській області, відповідачем була здійснена спроба вручити ОСОБА_1 трудову книжку шляхом надсилання її за адресою АДРЕСА_1 (а.с.51-52).

Порядок ведення трудових книжок затверджено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58.

Пунктом 4.2 вказаної Інструкції визначено, що надсилати трудову книжку звільненому працівнику роботодавець має право виключно з письмового дозволу працівника. Якщо письмової згоди на пересилання трудової книжки поштою роботодавець не отримав, то слід керуватися п. 6.2 Інструкції N 58, відповідно до яких трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.

Судом встановлено, що письмовий дозвіл ОСОБА_1 на отримання трудової книжки поштою, був наданий ФОП ОСОБА_2 лише на підставі адвокатського запиту представника позивача від 24.06.2019 №9 (а.с.9).

Отже, відповідач ФОП ОСОБА_2 без законних на те підстав здійснив направлення трудової книжки позивачу поштовим зв`язком 08.11.2018.

ФОП ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 трудову книжку лише 15.07.2019 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.53), тобто в період з 02.01.2018 (дня звільнення) до 15.07.2019 (день направлення трудової книжки поштою в м.Лисичанськ) відповідачем не було вчинено жодних дій, спрямованих на виконання приписів ст.47 КЗпП України, що свідчить про наявність його вини у затримці видачі позивачу трудової книжки.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що час вимушеного прогулу позивача становить з 03.01.2018 по 15.07.2019. Проте поза увагою суду залишився той факт, що згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, вбачається, що станом на червень 2019 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Автобудкомплекс -К» (а.с.85), тобто був працевлаштований.

Таким чином, період вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки позивача ОСОБА_1 становить з 03.01.2018 по 31.05.2019, тобто 513 днів. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки становить 64150,65 грн (125,05 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 513 днів (дні вимушеного прогулу)).

Саме зазначена сума 64 150,65 грн підлягала б стягненню на користь позивача.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений статтею 223 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін (див. постанову Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 559/321/16-ц).

Для встановлення початку перебігу такого строку визначальним є момент, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонним суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, зроблено висновок, з яким погодився Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 у справі №522/13039/14-ц, від 03.03.2020 у справі №569/7495/18, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Вирішуючи питання про поновлення строку, суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у § 35 рішення від 07 липня 1989 року у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Вказані висновки про застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №752/2530/16-ц.

Як вказано вище, позивача було звільнено з роботи 02.01.2018. З наказом про звільнення позивач був ознайомлений (а.с.50). Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 05.03.2018. В подальшому 29.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Управління Держпраці у Чернігівській області із заявою щодо проведення перевірки щодо невидачі йому відповідачем трудової книжки. З даним позовом позивач звернувся лише 05.08.2019.

Колегія суддів вважає, що саме з 02.01.2018 позивачу стало відомо про те, що його права порушені, оскільки в день звільнення йому не була вручена трудова книжка. В той же час в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують існування перешкод для дотримання позивачем, визначеного статтею 233 КЗпП України, тримісячного строку при зверненні до суду з даним позовом, та відповідно наявність поважних причин його пропуску.

Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, проте заявлені вони з пропуском строку звернення до суду, підстави для поновлення цього строку відсутні, що свідчить, що у задоволенні вимог ОСОБА_1 належить відмовити у зв`язку із пропуском без поважних причин строку звернення до суду.

На підставі ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути 1395,55 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.233 КЗпП України, ст. 141, 367, 374, 376, 381-384, 389,390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 січня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1395, 55 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 27.04.2020.