Справа № 462/5303/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3075/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представника позивача АТ КБ «Приватбанк»

Гнатишака О.В., відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05 листопада 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсними договорів,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство (в подальшому перейменоване на акціонерне товариство) комерційний банк (далі АТ КБ) «Приватбанк» звернувся до суду з позовом (а.с. 2-4), в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.03.2016 року станом на 15.09.2016 року у розмірі 51468 грн. 20 коп., з яких: 19863 грн. 20 коп. заборгованість за кредитом; 940 грн. 79 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом; 2383 грн. 56 коп. заборгованість за комісією; 28280 грн. 65 коп. штраф.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеної з відповідачем 25.03.2016 року Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі генеральна угода), відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 21739 грн. 58 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, який зобов`язувалась погашати шляхом внесення щомісячних платежів до «25» числа кожного місяця, однак, допустила порушення виконання своїх зобов`язань, а тому банк пред`явив вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредиту, нарахованих процентів і комісії за користування кредитними коштами та штрафу, відповідно до пункту 2.2 генеральної угоди.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 58), уточненим заявою від 17.07.2017 року (а.с. 93), в якому просила визнати недійсними укладені з АТ КБ «Приватбанк» кредитний договір від 02.11.2006 року та Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 25.03.2016 року, з тих підстав, що кредитний договір від 02.11.2006 року вона не підписувала і жодного кредиту за цим договором не отримувала, а генеральна угода була підписана нею внаслідок обману зі сторони банку відносно неіснуючої заборгованості та із застосуванням до неї психологічного тиску.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05 листопада 2018 року в задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір №DNH4KP24180472 від 02.11.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Визнано недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 25.03.2016 року, укладену між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 3095 грн. понесених витрат за проведення експертизи.

Рішення суду оскаржив позивач за первісним позовом АТ КБ «Приватбанк», просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким первісний позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Апелянт вважає висновки суду про недійсність оспорюваних ОСОБА_1 кредитних договорів такими, що не відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в цій частині.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 не надала жодного доказу на підтвердження тих обставин, що під час укладення генеральної угоди вона діяла під впливом обману зі сторони банку та/або внаслідок застосування до неї психологічного тиску.

Зазначає, що суд не дав належної правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності і безпідставно взяв до уваги висновок експертизи, яка до того ж, на думку апелянта, проведена з порушенням вимог закону.

07.02.2019 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому повністю погоджується із висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору і звертає увагу, що кредитний договір від 02.11.2006 року вона не підписувала, що підтверджується висновком експертизи в даній справі, а тому на момент укладення генеральної угоди у неї не могло бути жодної заборгованості, яка б підлягала реструктуризації.

Заслухавши пояснення предстаника АТ КБ «Приватбанк» в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі заяви позичальника №DNH4КР24180472 від 02.11.2006 року (а.с.6), АТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 2379 грн. для купівлі мобільного телефону Nokia 6131, заводський номер НОМЕР_1 , вартістю 1830 грн., та сплати комісії банку за консультативні послуги, строком на 24 місяці, по 03.11.2008 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах.

Перерахування банком кредитних коштів у сумі 1830 грн. на рахунок торгівельно-сервісного підприємства ТОВ «Моцарт», яке знаходилось за адресою: м.Львів, вул.Княгині Ольги, 106 (Універмаг «Львів»), для повного розрахунку за придбаний мобільний телефон підтверджується рахунком №LV02-01723 від 02.11.2006 року (а.с.71).

Таким чином, твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що кредит їй не надавався, є безпідставними.

25.03.2016 року між АТ КБ «Приватбанк» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №DNH4КР24180472 від 02.11.2006 року укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.6,72).

У пункті 1 генеральної угоди, який стосується реструктуризації заборгованості за кредитним договором №DNH4КР24180472 від 02.11.2006 року, сторони погодили: зменшити розмір заборгованості, яка виникла з моменту надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 0,0 грн., комісію на 0,0 грн., пеню на 28280 грн. 65 коп., штраф на 0,0 грн., та визначити, що заборгованість за цим кредитним договором з дати підписання генеральної угоди складає 24379 грн. 58 коп., термін остаточного погашення якої є 31.03.2017 року.

Пунктом 1.2 генеральної угоди передбачено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, позичальник зобов`язується в день підписання генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому в банку рахунку в розмірі 2640 грн. для списання вказаної суми в рахунок погашення заборгованості.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтвердила, що вказана умова генеральної угоди нею була виконана.

В результаті сплати відповідачем ОСОБА_1 платежу в розмірі 2640 грн., реструктуризована заборгованість за кредитним договором становила 21739 грн. 58 коп. (24379 грн. 58 коп. 2640 грн. = 21739 грн. 58 коп.).

Таким чином, у пункті 2.1 генеральної угоди, сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит на споживчі цілі у розмірі 21739 грн. 58 коп. строком на 12 місяців, з 25.03.2016 року по 31.03.2017 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в розмірі 21739 грн. 58 коп., а позичальник зобов`язується повернути кредит зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,833% в місяць на суму заборгованості по кредиту та інших платежів у строки, вказані в заяві, Умовах та правилах.

Цим пунктом генеральної угоди передбачено, що починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 1912 грн. 62 коп. для погашення заборгованості за кредитом.

Пунктом 2.2 генеральної угоди передбачено, що у разі порушення позичальником встановлених строків погашення заборгованості більше ніж на 31 день (наявності простроченої заборгованості), позичальник сплачує банку штраф у розмірі 28280 грн. 65 коп.

Пунктом 2.9 генеральної угоди визначено, що процентна ставка по кредиту може змінюватись в залежності від зміни облікової ставки НБУ та в інших випадках, передбачених Умовами і правилами.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У пункті 20 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У пункті 21 цієї постанови Верховний Суд України роз`яснив, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

На підтвердження факту введення ОСОБА_1 в оману при укладенні Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 25.03.2016 року та/або застосування до неї психічного тиску, ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу, а тому суд першої інстанції дійшов незаконного та необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання цієї генеральної угоди недійсною.

Колегія суддів звертає увагу, що в генеральній угоді чітко викладені умови, на яких вона укладається, зокрема, в цій угоді зазначено, що вона укладається для реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 02.11.2006 року і що тіло кредиту за цією угодою в розмірі 21739 грн. 58 коп., власне, і складається із залишку заборгованості за кредитним договором від 02.11.2006 року, а прощена боржнику внаслідок реструктуризації заборгованості за вказаним кредитним договором від 02.11.2006 року заборгованість по пені в розмірі 28280 грн. 65 коп. записана і погоджена сторонами генеральної угоди, як підстава відповідальності за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання за цією угодою, у виді штрафу в розмірі 28280 грн. 65 коп. (п.2.2 угоди).

Таким чином, підписавши генеральну угоду, ОСОБА_1 визнала існування заборгованості за кредитним договором від 02.11.2006 року та зобов`язалась її погасити, шляхом реструктуризації заборгованості, на нових умовах, які викладені в цій генеральній угоді, а тому доводи ОСОБА_1 про те, що вона не підписувала кредитного договору від 02.11.2006 року, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки, як уже зазначалось вище, правових підстав визнавати генеральну угоду недійсною немає.

У зв`язку з цим, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про недійсність кредитного договору від 02.11.2006 року і не бере до уваги висновок судової почеркознавчої експертизи №5939 від 05.01.2018 року (а.с.122-124), про те, що вказаний договір підписаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків по суті вирішення спору, безпідставно задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання недійсними вказаних вище кредитного договору від 02.11.2006 року та генеральної угоди від 25.03.2016 року, і, відповідно, безпідставно відмовивши у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за генеральною угодою від 25.03.2016 року, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення первісного позову АТ КБ «Приватбанк» та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 з наведених вище мотивів.

При задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за генеральною угодою від 25.03.2016 року, колегія суддів виходить із того, що заявлені банком вимоги ґрунтуються на нормах матеріального права, зокрема, статті 526 ЦК України про те, що зобов`язання за договором повинні виконуватись стороною належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а також статті 629 ЦК України про обов`язковість виконання сторонами укладеного між ними договору, наданий позивачем розрахунок заборгованості по всіх її складових частинах відповідає умовам генеральної угоди, які наведені вище, і не спростований відповідачем ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1378 грн. (а.с.36) та за подання апеляційної скарги в розмірі 2067 грн. (а.с.190), на загальну суму 3445 грн., підлягають стягненню із ОСОБА_1 у користь АТ КБ «Приватбанк».

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.2-4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (м.Київ, вул.Грушевського, 1д, ) заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.03.2016 року у розмірі 51468 гривень 20 копійок, з яких: 19863 гривень 20 копійок заборгованість за кредитом; 940 гривень 79 копійок заборгованість за процентами за користування кредитом; 2383 гривень 56 копійок заборгованість по комісії за користування кредитом; 28280 гривень 65 копійок штраф, та судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3445 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсними договорів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 січня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.