22-ц/804/3554/20
265/218/20

У Х В А Л А

Єдиний унікальний номер 265/218/20

Номер провадження 22-ц/804/3554/20

16 грудня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Мальцевої Є.Є., Попової С.А.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Козлова Д.О., повний текст якого складено 02 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що розпорядженням голови Новоазовської райдержадміністрації від 21 лютого 2011 року № 077 вона була призначена опікуном над своїми онуками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно яких її донька ОСОБА_4 була позбавлена батьківських прав. Зі свого народження її онуки постійно проживали разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , вона ними опікувалась та займалась вихованням, оскільки їх мати своїх батьківських обов`язків не виконувала. 05 вересня 2014 року приблизно об 6-00 год., внаслідок скоєння терористичного акту невідомими особами із складу незаконних збройних формувань шляхом артилерійського обстрілу с. Лебединське Волноваського району Донецької області, її онуки загинули, а вона отримала тілесні ушкодження у виді множинних осколкових поранень лівої половини тулубу, лівої молочної залози, лівого плеча з пошкодженням променевого нерву, лівого передпліччя, правого плечового суглоба. СВ ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях було розпочато розслідування щодо вказаного злочину з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини). Вона є потерпілою в даному кримінальному провадженні № 0000064. Внаслідок смерті онуків та ушкодження її здоров`я, вона отримала моральну шкоду, яка полягає у вкрай тяжких і незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, а також відсутністю ефективного розслідування терористичного акту і незабезпеченням державою права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 27 Конституції України.

При цьому позивачка посилалась на те, що виходячи з положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статей 23, 1167, 1168 ЦК України, обов`язок відшкодувати завдану їй моральну шкоду, спричинену внаслідок ушкодження її здоров`я та смерті онуків, покладається на державу незалежно від її вини.

З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, позивачка оцінила розмір відшкодування спричиненої їй моральної шкоди в 2 000 000, 00 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити, стягнути з державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до ушкодженні її здоров`я та загибелі онуків, у розмірі 2 000 000, 00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб задоволено частково. Стягнуто з державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану каліцтвом, ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб у розмірі 1 000 000 грн. В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено. Стягнуто з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів державного бюджету України в дохід держави судовий збір у розмірі 10 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що через артилерійський обстріл в зоні проведення антитерористичної операції, в результаті якого онуки позивачки ОСОБА_2 , 2004 року народження та ОСОБА_3 , 2007 року народження, загинули, а ОСОБА_1 одержала поранення (ушкодження здоров`я), останній заподіяна моральна шкода, обов`язок відшкодувати яку покладається на державу, яка не дотримала обов`язку забезпечення і захисту прав людини, проведення адекватного та ефективного розслідування подій терористичного акту, тобто позитивних зобов`язань в контексті ст. 2 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд виходив з того, що обов`язок відшкодувати завдану ОСОБА_1 шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи, оскільки встановлення осіб, які вчинили теракт, та наявність щодо них обвинувального вироку суду не є необхідною умовою відшкодування такої шкоди державою за ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». При цьому відсутність порядку, про який йдеться у ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не виключає і не анулює наявне у позивачки, як потерпілої особи від терористичного акту, права на відшкодування в судовому порядку завданої моральної шкоди, яке гарантоване ст. 3, 22, 55 Конституції України та ст. 1, 2, 6, 13 Конвенції, а також втілене в положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 23 ЦК України.

Також місцевий суд дійшов висновку про те, що належним представником держави України у цій справі є Кабінет Міністрів України, оскільки він має повноваження не тільки з організації боротьби з тероризмом в Україні, але й із забезпечення її необхідними силами, засобами та ресурсами.

Виходячи з обставин справи, керуючись принципами розумності та справедливості, взявши до уваги висновок комісійної психологічної експертизи, суд вважав достатнім визначити розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у розмірі 1 000 000 грн.

Короткій зміст вимог апеляційної скарги та її доводи

В апеляційній скарзі Кабінет Міністрів України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що для визначення Кабінету Міністрів України представником держави у справі немає підстав, оскільки повноваження Кабінету Міністрів України не передбачають участі у проведенні спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто незабезпечення проведення яких призвело до порушення прав позивачки.

Крім того, скаржник вважає, що висновок суду, про те, що у матеріалах справи є належні та достатні докази щодо спричинення смерті онуків ОСОБА_1 та поранення самої позивачки саме від терористичного акту є помилковим, тому що судом в цивільному процесі, поза межами кримінального провадження, неможливо встановити обставини здійснення кримінального правопорушення, зокрема терористичного акту. При цьому досудове слідство щодо загибелі онуків ОСОБА_1 та її поранення триває, що підтверджує необґрунтованість висновку суду першої інстанції про отримання останньою шкоди внаслідок терористичного акту.

Крім того, відповідач послався на те, що на час розгляду справи відсутні правові підстави застосування у спірних правовідносин статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» оскільки не прийнято закон, в якому встановлено компенсаційний механізм реалізації права на отримання відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом.

Окрім того, висновок суду першої інстанції про відсутність ефективного розслідування злочину, в результаті якого загинули онуки позивачки та були отримані нею тілесні ушкодження, є неправомірним, оскільки суд у цивільному процесі не має повноважень робити висновки щодо якості розслідування злочинів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Галемський С.М. посилаючись на відповідність оскарженого судового рішення вимогам законності та обґрунтованості, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. При цьому зазначив, що дослідженими доказами по справі, а також встановленими під час розгляду справи обставинами підтверджується факт заподіяння шкоди позивачці саме терористичним актом, а тому відсутність відомостей про наявність вироку в кримінальному провадженні, не є порушенням, яке може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Під час розгляду справи у суді першої інстанції були з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, в тому числі наявність підстав для відшкодування позивачці відповідачем шкоди. Виходячи з системного аналізу статей 1,11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону. Крім того, відсутність закону, на підставі якого повинна виплачуватись компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсація моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів не є перешкодою у захисті прав позивачки. Також, зі змісту чисельних рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення виходила насильницька дія від посадових осіб держави або терористів, або невстановлених осіб. З огляду на повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом, цей орган є належним представником держави у даних правовідносинах.

У судовому засіданні представник Кабінету Міністрів України Тичинін Я.Д. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивачки - адвокат Галемський С.М. в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржене рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи.

На підставі розпорядження голови Новоазовської районної державної адміністрації від 21 лютого 2011 року ОСОБА_1 була призначена опікуном над онуками ОСОБА_2 , 2004 року народження, та ОСОБА_3 , 2007 року народження (а. с. 16). Відповідно до довідки виконкому Лебединської сільської ради вбачається від 15 жовтня 2019 року, що малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані в АДРЕСА_2 в гуртожитку, однак фактично з 2008 року по 05 вересня 2014 року мешкали в АДРЕСА_1 із опікуном ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 15).

05 вересня 2014 року, внаслідок обстрілу з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «Донецька народна республіка» в с. Лебединське Волноваського району Донецької області, ОСОБА_1 отримала поранення та загинули її малолітні онуки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0000064, зареєстрованого 19 квітня 2018 року за ч. 3 ст. 258 КК України слідчим відділу управління Служби безпеки України в Донецькій області Челах Ю.О. (т. 1 а. с. 30, 31).

Крім цього за інформацією СВ ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 4 березня 2020 року та від 03 червня 2020 року вбачається, що ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000064 від 19 квітня 2018 року, розпочатому за ч. 3 ст. 258 КК України за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та загибелі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , яке було об`єднано 16 травня 2018 року в одне провадження із кримінальним провадженням № 000163 від 27 травня 2014 року, розпочатим за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258, ч.2 ст. 258, ч.3 ст. 258, ч.1 ст. 14, ст. 113 КК України. Оскільки ОСОБА_1 вчиненим злочином завдано моральної, фізичної та майнової шкоди, вона є потерпілою у даному кримінальному провадженні, по якому на теперішній час досудове розслідування триває, про підозру нікому не повідомлялось та остаточне рішення не прийнято (т. 1 а. с. 131, 163).

08 вересня 2014 року Іллічівським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області видані свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , 2004 року народження, та ОСОБА_3 , 2007 року народження, актові записи № 1196 та № 1197 відповідно, які 05 вересня 2014 року померли у с. Лебединське Донецької області (т. 1 а. с. 26, 28).

Відповідно до змісту довідки № 3288 від 06 вересня 2014 року, причиною смерті ОСОБА_2 стали травматичний шок, уламково-вибухова травма та відкритий перелам правого стегна (а. с. 29).

За довідкою про причину смерті № 3287 від 06 вересня 2014 року причина смерті ОСОБА_3 є вибухова травма: обширні скрізні уламкові поранення грудної клітини праворуч з ушкодженням ребер та правої легені (т. 1 а. с. 27).

З виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Комунальної установи «Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги» від 09 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в даному закладі з 05 вересня 2014 року по 09 вересня 2014 року через отримані нею під час обстрілу 05 вересня 2014 року в зоні проведення АТО поруч зі своїм будинком в с. Лебединське множинні осколкові поранення лівої половини тулуба, лівої молочної залози, лівого плеча з пошкодженням променевого нерву, лівого передпліччя, правого плечового суглоба, больового шоку (т. 1 а. с. 18).

Відповідно до виписного епікризу № 16520 Комунального закладу «Дніпропетровська МБКЛ № 4 ДОР» вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у даному закладі з 09 вересня 2014 року по 23 вересня 2014 року внаслідок отриманих множинних осколкових поранень лівої половини грудної клітини, лівої верхньої кінцівки, правового передпліччя, невропатії серединного та променевого пучка лівої кінцівки, отриманих внаслідок обстрілу 05 вересня 2014 року (т. 1 а. с. 19).

Згідно із висновком судово-медичного експерта № 36 від 19 лютого 2019 року, на підставі судово-медичного обстеження виявлені у ОСОБА_1 тілесні ушкодження при зверненні по медичну допомогу - осколкові поранення, що при огляді мали вигляд сформованих рубців: по передній поверхні лівого плеча у середній та нижній третинах (два), по задній поверхні лівого плеча у середній третині, по передній поверхні лівого передпліччя у верхній третині, по передній поверхні лівого передпліччя в середній третині (два), по передній поверхні лівого надпліччя, у нижньо-зовнішньому квадранті лівої молочної залози, по передній поверхні грудної клітки в проекції 10-11 ребер між передньо-пахвовою та середньо-пахвовою лініями (три), що ускладнились посттравматичною невропатією лівого серединного та променевого нервів з помірним порізом лівої кисті, вираженою гіпертрофією лівої кисті та порушенням її функцій 2-3 ступеню, - утворилися від дії осколків вогнепальних снарядів (снаряда) в результаті їх (його) вибуху та елементів вибуху, можливо в зазначений термін та при обставинах, вказаних ОСОБА_1 та відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили за собою тривалий розлад здоров`я на термін понад двадцять один день (т. 1 а. с. 20-23).

За рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 26 квітня 2019 року було встановлено факт одержання поранення (ушкодження здоров`я) ОСОБА_1 від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 05 вересня 2014 року на території проведення антитерористичної операції (т.1 а. с. 24).

Відповідно до довідок МСЕК від 18 червня 2019 року та від 16 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 була безстроково встановлена 3-я група інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів, військового озброєння 05 вересня 2014 року на території проведення АТО (т. 1 а. с. 25).

На підставі висновку комісійної психологічної експертизи від 12 грудня 2019 року № 46/19 Бюро психологічних досліджень вбачається, що подія 05 вересня 2014 року призвела до кардинальної негативної зміни життя ОСОБА_1 , а в результаті смерті її онуків ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) та отриманих нею тілесних ушкоджень, які настали внаслідок обстрілу з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «ДНР» 05 вересня 2014 року в с. Лебединське Волноваського району Донецької області, був істотно порушений її фізичний та психологічний стан, її матеріальне становище та соціальне функціонування. Отже, експерти вважали, що грошовий еквівалент моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , складає 2000000 грн. При цьому експерти дійшли висновків, що у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок поранення ОСОБА_1 та втрати близьких людей ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ), за обставин обстрілу з боку незаконних збройних формувань с. Лебединське Волноваського району Донецької області. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , в середньому відповідає заявленим вимогам та складає 2000000 грн. (а. с. 32-39).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд.

Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», затвердженої Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII).

У преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення.

Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (стаття 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Здійснення юрисдикції над територією є необхідною умовою для того, щоб держава могла нести відповідальність за дії або бездіяльність, які їй можна приписувати, що породжують твердження про порушення прав і свобод.

В той же час зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають повністю і в умовах збройного конфлікту, і у випадку втрати контролю над частиною власної території.

Правові висновки щодо застосування положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 21 Кодексу цивільного захисту України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди, завданої при проведенні антитерористичної операції викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19.

Колегія суддів вважає, що існує гостра потреба у вирішенні питання про застосування норм права при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої смертю (ушкодженням здоров`я) цивільних осіб на території проведення Антитерористичної операції (Операції об`єднаних сил), у тому числі на території, яка є неконтрольованою.

За даними Моніторингової місії ООН з прав людини в Україні станом на кінець липня 2020 року унаслідок збройного конфлікту на сході України з числа мирного населення загинуло щонайменше 3 367 осіб.

З метою запобігання зайвим стражданням та невиправданим жертвам серед цивільного населення, заподіянню великого і довгострокового збитку природному середовищу, пов`язаним із воєнними діями, для сторін, що воюють, встановлюються заборони та обмеження у виборі методів і засобів ведення воєнних дій, зокрема заборонено убивати або завдавати поранення цивільним особам.

У відповідності до статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

Відповідно до статті 2 Конвенції державу може бути притягнуто до відповідальності за порушення права на життя в одному із двох таких випадків:

1) у матеріальному аспекті (невиконання позитивного зобов`язання держави), що може бути здійснено за умови наявності однієї з двох обставин: держава умисно чи протиправно заподіяла смерть особі; держава не вжила необхідних практичних превентивних заходів для захисту життя осіб, які перебувають під її юрисдикцією;

2) у процесуальному аспекті - держава не здійснила ефективного розслідування факту порушення матеріального аспекту статті 2 Конвенції.

У той же час позитивне зобов`язання держави щодо запобігання порушенням статті 2 Конвенції не повинно покладати на державу непосильний та надмірний тягар, зважаючи на труднощі у діяльності правоохоронних органів, непередбачуваність поведінки людей, необхідність оперативного реагування на ситуації тощо.

Ефективність розслідування передбачає, що компетентні органи мають діяти з належною наполегливістю і за своєю ініціативою порушувати провадження, яке здатне, по-перше, встановити обставини, за яких сталась подія, та недоліки діяльності системи; по-друге, встановити, хто саме був причетний до події. Вимога щодо публічності також застосовується у цьому контексті.

Положення преамбули та статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

З огляду на те, що судова практика у цій категорії спорів не може бути визнана сталою та існує очевидна необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики, вирішенні питання щодо застосування норм міжнародних договорів та національного права, і ці проблемні питання належать до компетенції Великої Палати Верховного Суду як інституції, діяльність якої спрямована на вирішення виключної правової проблеми в цілях забезпечення однакового застосування судами норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 листопада 2020 року дійшов висновку про наявність підстав для передачі на розгляд Великої палати Верховного Суду аналогічної справи № 635/6172/17 за позовом ОСОБА_5 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 липня 2019 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Оскільки у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду переглядається судове рішення у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає за необхідне зупинити апеляційне провадження по даній справі.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України, пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Зупинити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичних осіб до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою палатою Верховного суду справу №635/6172/17 за позовом ОСОБА_5 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 липня 2019 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст ухвали складено 18 грудня 2020 року.

Суддя: