Справа №464/7068/14-ц
Провадження №2/463/45/20
УХВАЛА

судового засідання

31 січня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого - судді Мармаша В.Я.

при секретарі с/з - Заставній С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання факту проживання за певною адресою, користування господарською будівлею, визнання співвласником садиби, -

встановив:

в провадженні Личаківського районного суду м. Львова перебуває зазначена вище цивільна справа.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не довіряє складу Личаківського районного суду м. Львова, оскільки вона свідчила в інших судах проти суддів Личаківського районного суду м. Львова Гирича С.В. та судді Жовніра Г.Б., які є колегами судді Мармаша В.Я., тому вона має сумнів у безсторонності і незалежності суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 ЦПК України, з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 40 ЦПК України, питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з правовими позиціями, висловленими у рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ), який констатує порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР (далі - Конвенція), де зазначено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з п.12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів при винесенні судових рішень, у відношенні сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, тобто вільними від будь-яких зв`язків, упередженості, які впливають або можуть сприйматися як такі, що впливають на здатність судді приймати незалежне рішення. Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси визначеної сторони в якому-небудь спорі. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв`язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача. Інакше довіру до незалежної судової влади буде підірвано.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» зазначено, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». У випадку ж самовідводу сам суддя повинен бути переконаним, що є достатньо фактів, що свідчать про його безсторонність. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, «правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться».

Головна мета відводу гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу, відповідно, - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

З метою уникнення будь-яких сумнівів в неупередженості та об`єктивності судді під час розгляду цієї справи головуючий суддя у справі подав заяву про самовідвід.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що заява про самовідвід є вмотивованою та обґрунтованою, тому вона підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 36, 39, 40 ЦПК України, суд, -

постановив:

заяву судді Мармаша В.Я. про самовідвід - задовольнити.

Відвести головуючого суддю Мармаша В.Я. від розгляду справи (№ 463/7068/14-ц, провадження № 2/463/45/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання факту проживання за певною адресою, користування господарською будівлею, визнання співвласником садиби.

Матеріали цивільної справи (№ 463/7068/14-ц, провадження № 2/463/45/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання факту проживання за певною адресою, користування господарською будівлею, визнання співвласником садиби, передати для визначення судді для розгляду справи в порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України.

Ухвала за наслідками розгляду питання про відвід (самовідвід) окремо оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя В.Я. Мармаш