справа № 755/2703/19 головуючий у суді І інстанції Астахова О.О.
провадження № 22-ц/824/4085/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 квітня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на її користь суму основного вкладу за Договором № SAMDN8851 Вклад «Стандарт» від 18 березня 2013 року у розмірі 4 500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 121 050 грн., суму процентів за п`ять повних строків користування депозитним вкладом у розмірі 2 193,75 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 59 011 грн. 85 коп., суму процентів за один неповний строк користування депозитним вкладом у розмірі 198,33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 5 335 грн. та суму витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 19 434 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 березня 2013 року ОСОБА_1 внесла депозитний вклад у розмірі 4 500 доларів США на особовий рахунок № НОМЕР_1 , на підставі укладеного між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», Договору № SAMDN8851 Вклад «Стандарт». Відповідно до умов даного договору вклад було оформлено на строк 366 днів з нарахуванням відсотків за ставкою 9,75 % річних. Якщо клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти вклад продовжується ще на один строк. 24 грудня 2018 року позивач звернулася до банку із листом-вимогою про повернення коштів депозитних вкладів та процентів, однак, відповідь на своє звернення не отримала і банк не повернув кошти за депозитним вкладом, чим порушив умови укладеного між сторонами договору.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму основного вкладу за Договором № SAMDN8851 Вклад «Стандарт» від 18 березня 2013 року у розмірі 4 500 доларів США, відсотки за користування вкладом за період з 18 березня 2013 року по 11 лютого 2019 року у сумі 2 364,49 доларів США, 49 центів. В іншій частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк»просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що наявність у позивача договору та квитанції на підтвердження факту зарахування коштів на банківський рахунок у розмірі, на який посилається позивач, доводить виключно факт укладання між сторонами договору банківського вкладу та факт внесення коштів на рахунок. Однак, наявність цих документів не є належним доказом невиконання банком умов договорів щодо повернення коштів за вкладами після закінчення строку їх дії, оскільки у разі закінчення строку дії договору та повернення вкладнику коштів оригінал договору банківського вкладу та квитанції залишаються у вкладника і банку не повертаються. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що підтверджують невиконання обов`язків банком на час звернення позивача до суду, наявності вимог банку, та як наслідок існування порушеного права. Суд проігнорував те, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження факту знаходження грошових коштів на банківському рахунку (за депозитною угодою) на час розгляду справи саме у тому розмірі, який заявлений до стягнення. Саме на позивача покладено обов`язок довести зазначений факт. Відповідач втратив свої активи на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя у зв`язку з окупацією з 20 лютого 2014 року та не має доступу до свого майна, призначеного для діяльності банківської установи на території АРК, а також не має доступу до створених у відповідних відділеннях банку на цій території документів. У зв`язку з цим, відповідач не може ані підтвердити, ані спростувати факт дійсного знаходження грошових коштів на банківському рахунку на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDN8851 Вклад «Стандарт», відповідно до умов якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок кошти в сумі 4 500 доларів США строком на 366 днів до 18 березня 2014 року зі сплатою 9,75 % річних.

У пункті 6 Договору №SAMDN8851 Вклад «Стандарт» від 18 березня 2013 року зазначено, якщо клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, то вклад автоматично продовжується ще на один строк, що визначений в розділі «Дані про вклад» даного договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки Клієнта в Банк. Новий строк вкладу починається з дня наступного дня за днем закінчення попереднього строку вкладу

Відповідно до п. 9 укладеного між сторонами договору передбачено право достроково розірвати такий договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору (а.с.10-12).

24 грудня 2018 року ОСОБА_1 направила АТ КБ «Приватбанк» лист-вимогу про повернення коштів депозитних вкладів та процентів за Договором № SAMDN8851 Вклад «Стандарт» від 18 березня 2013 року. Лист отриманий банком 26 грудня 2018 року, що визнається відповідачем (а.с.13).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 625, 1064, 1066, 1074 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2013 року ОСОБА_1 внесла на депозит у ПАТ КБ «Приватбанк» кошти у розмірі 4 500 доларів США на строк 366 днів під 9,75 % річних. 24 грудня 2018 року позивач звернулася до відповідача з листом-вимогою про повернення коштів депозитних вкладів та процентів. Однак, відповідач не виплатив суму вкладу та нараховані відсотки.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказує на те, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження факту знаходження грошових коштів на банківському рахунку (за депозитною угодою) на час розгляду справи саме у тому розмірі, який заявлений до стягнення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 довела факт укладення між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» депозитного договору та внесення коштів, про що надала суду належним чином посвідченні копії депозитного договору та квитанції про внесення коштів на депозит. Наявність оригіналів зазначених документів у позивача стверджується останнім та не заперечується відповідачем, про що зазначено в його апеляційній скарзі. Натомість, відповідач не надав доказів того, що кошти у розмірі 4 500 доларів США разом з нарахованими відсотками були повернуті вкладнику банком.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що він не може ані підтвердити, ані спростувати факт дійсного знаходження грошових коштів на банківському рахунку на час розгляду справи, оскільки він втратив свої активи на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя у зв`язку з окупацією з 20 лютого 2014 року та немає доступу до свого майна, призначеного для діяльності банківської установи на території АРК, а також не має доступу до створених у відповідних відділеннях банку на цій території документів.

У той же час, АТ КБ «Приватбанк» є юридичною особою, яка здійснює свою діяльність на території України та яка наділена цивільною дієздатністю, в тому числі здатністю виконувати свої обов`язки щодо виконання договорів, укладених, зокрема, з фізичними особами. Договір банківського вкладу був укладений ОСОБА_1 з ПАТ КБ «Приватбанк», як з юридичною особою, а не з його Кримською філією. Отже, у відповідача повинна бути вся необхідна інформація за вказаним договором.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах справи доказів, що підтверджують невиконання банком обов`язків на час звернення позивача до суду, а також доказів на підтвердження факту знаходження грошових коштів на банківських рахунках на час розгляду справи саме у тих розмірах грошових коштів, які заявляє позивач до стягнення, є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів у справі.

При цьому, частинами першою та третьою статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Такий правовий висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить доводів, що стосуються незгоди відповідача з розміром процентів, а позиція АТ КБ «Приватбанк» фактично зводиться до недоведеності позивачем знаходження депозитних коштів на банківському рахунку. Крім того, стягуючи проценти, суд врахував розрахунок, наведений відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Представником позивача ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу з пропуском встановленого апеляційним судом строку. У відзиві представник позивача просить поновити строк, вказуючи на те, що ухвала про відкриття апеляційного провадження та матеріали скарги були фактично отримані позивачем 20 лютого 2020 року, для підготовки узгодженої позиції позивача та з метою реалізації її прав потрібен був час на подачу відзиву.

Судом встановлено, що 17 лютого 2020 року представник позивача ОСОБА_2 отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги. Останнім днем для подачі відзиву на апеляційну скаргу було 24 лютого 2020 року. Однак, відзив було подано 25 лютого 2020 року. Зазначені представником позивача підстави для поновлення строку для подачі відзиву не є поважними.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду в частині стягнення депозитних коштів та відсотків є законним та обґрунтованим, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2020 року.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.