Справа № 461/9052/19 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/630/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:41
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Цапа П.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» (в подальшому - ТОВ «НФС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просило суд ухвалити рішення, яким стягнути зі згаданого відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 222 грн. 08 коп. та 1 921 грн. судових витрат.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 07.10.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «Ідея Банк», в подальшому - «Банк») та відповідачем було укладено Кредитний договір № L01.188.38920, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 17 918 грн. зі сплатою 14 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів (в подальшому - «Кредитний договір»).

Стверджувалося, що Банк повністю виконав свої зобов`язання згідно Кредитного договору та надав відповідачу кредитні кошти.

30.09.2016 року між ТОВ «ФК ««РАНТЬЕ» та Банком було укладено договір факторингу №30/09-1, згідно умов якого Банк відступив ТОВ «ФК «РАНТЬЕ» право грошової вимоги за вищевказаним Кредитним договором.

28.02.2017 року між ТОВ «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» та ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СЕРЕТ» (яке змінило найменування на ТзОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС») було укладено договір факторингу № 28/02-1, за умовами якого також відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №L01.188.38920 від 07.10.2015 року за яким відповідач є боржником з сумою боргу станом на дату відступлення права вимоги (28 лютого 2017 року) 21 714 грн. 06 коп.

Після відступлення права вимоги відповідачем здійснено сплату на загальну суму 491 грн. 98 грн. (остатній платіж (зарахування по кредитному договору) здійснено 02.02.2016 року) і станом на 04.11.2019 року заборгованість відповідача становить 21 222 грн. 08 коп. (17 918 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3 304 грн. 08 коп. - заборгованість за відсотками та комісіями), які і є предметом позовних вимог (а.с. 2-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» заборгованість за кредитним договором №L01.188.38920 від 07.10.2015 року в розмірі 21 222 грн. 08 коп., яка складається із наступного: заборгованість за тілом кредиту - 17 918 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями - 3 304 грн. 08 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» судовий збір в розмірі 1 921 гривні (а.с. 103-108).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить оскаржуване рішення стасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права.

Висновок суду про те, що строк позовної давності за кредитним договором від 07.10.2015 року почав спливати лише з 11.9.2019 року (дати винесення Верховним Судом постанови у справі № 461/280/17) вважає таким, що не відповідає обставинам справи, посилаючись на те, що Банк ще 20 вересня 2016 року надіслав відповідачу вимогу про усунення порушень кредитних зобов`язань, згідно з якою від останнього вимагалось «… терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення Кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по Кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, а також суму пені …», а відтак з 20 вересня 2016 року настав строк виконання зобов`язання по кредитному договору в повному обсязі, а тому саме з того моменту необхідно обраховувати строк позовної давності.

Звертає увагу на те, що вжитий позивачем засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме - звернення до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, до визначених статтями 63 та 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить.

Вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правові висновки, які наведені у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц та у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12-ц.

Вважає, що у випадку відхилення доводів відповідача про припинення 20 вересня 2016 року дії Кредитного договору суд не вправі був задовольняти позовні вимоги за період з 07.11.2019 року по 07.12.2020 року, оскільки «ще не наступив строк виконання зобов`язань».

Вважає, що суд не дав належної оцінки виписці, долученої до позовної заяви позивачем, згідно з якою він тричі здійснював платежі в рахунок погашення кредиту (а.с. 114-116).

Позивач, ТОВ «НФС», надіслав до суду Відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване апелянтом рішення - без змін (а.с. 135-139).

В свою чергу, відповідач/апелянт надіслав до суду Відповідь на вищезгаданий відзив на апеляційну скаргу, у якій просить «не брати відзив на апеляційну скаргу відповідача до уваги» (а.с. 146-149).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи те, що 07.10.2015 року між Банком та відповідачем було укладено Кредитний договір (а.с. 7-10), але у зв`язку з порушенням його умов відповідачем за заявою Банку приватним нотаріусом 23.11.2016 року було вчинено виконавчий напис про стягнення з відповідача на користь Банку «невиплачені в строк грошові кошти на підставі Кредитного договору» (а.с. 71). Однак, у подальшому цей виконавчий напис рішенням Галицького районного суду міста Львова від 28 вересня 2017 року (яке набрало законної сили 11 вересня 2019 року) було визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 72-77).

Також стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи те, що в результаті укладення ряду договорів факторингу (30.09.2016 року та 28.02.2017 року) право вимоги за Кредитним договором набув позивач, ТОВ «НФС» (а.с. 16-18, 20, 21-24), який і звернувся до суду з даним позовом у листопаді 2019 року.

Вище згадане рішення Галицького районного суду міста Львова від 28 вересня 2017 року набрало законної сили в результаті того, що постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року було скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 серпня 2017 року (яким згадане рішення суду першої інстанції було скасовано; а.с. 72-77).

За вище наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що до 11 вересня 2019 року (дня набрання законної сили рішенням суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню) права ТОВ «НФС» (позивача), як стягувача, порушеними не були, оскільки були захищеними чинним виконавчим написом нотаріуса. А відтак вірним є висновок суду про те, що позивачем строків позовної давності для звернення до суду пропущено не було.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення і у практиці Верховного Суду, зокрема - у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 450/18/15-ц (88-97).

Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що ще 20 вересня 2016 року Банк звернувся до відповідача з Вимогою про усунення порушення кредитних зобов`язань, вище наведених висновків суду не спростовують, оскільки у згаданій Вимозі … (долученій до матеріалів справи представником відповідача) Банк попереджає відповідача (боржника) про те, що «у випадку непогашення заборгованості за Кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги банк буде змушений здійснити стягнення заборгованості у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або іншим способом на власний вибір Банку» (а.с. 87), що Банк і зробив, звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса.

За змістом підпункту 4.2.3 пункту 4.2 Кредитного договору, у випадку порушення позичальником (відповідачем), зокрема, термінів сплати щомісячних платежів, невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якої іншої умови цього Договору тощо, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів тощо, а Позичальник зобов`язаний на вимогу Банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання.

За вищенаведених умов доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не вправі був задовольняти позовні вимоги за період з 07.11.2019 року по 07.12.2020 року, оскільки «ще не наступив строк виконання зобов`язань», також не можуть прийматися до уваги.

Разом з тим, в розмір заборгованості, заявленої у позові, позивачем було включено і «заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями» в сумі 3 304 грн. 08 коп. (а.с. 3).

Як вбачається з Детального розрахунку по кредиту, ці 3 304 грн. 08 коп. «заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями» складаються з 1 623 грн.38 коп. «прострочених відсотків» та 1 680 грн. 70 коп. «простроченої комісії» (а.с. 68-70).

Як вбачається з пункту 1.5 Кредитного договору, «за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості … згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором» (а.с. 7), а в цьому Графіку … ця щомісячна плата за обслуговування кредитної заборгованості іменована як «комісія» (а.с. 9) - як і в згаданому Детальному розрахунку по кредиту, який подано Банком до суду в обґрунтування заявлених ним позовних вимог (а.с. 68-70).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

З наведених підстав незаконною є встановлення винагороди за обслуговування кредиту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.

З урахуванням викладеного позовна вимога про стягнення з відповідача 1 680 грн. 70 коп. «простроченої комісії» є незаконною та безпідставною, а тому до задоволенню не підлягає.

Про незаконність нарахування комісії по Кредитному договору зазначено і у згаданій вже вище постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року, копія якої є наявною у матеріалах справи (а.с. 72-77), однак суд першої інстанції ці висновки Верховного Суду не прийняв до уваги.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення і у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 (провадження № 61-21827св18).

Крім цього, згідно згаданого Детального розрахунку по кредиту, 930 грн. 40 коп. (648 + 72,30 + 240,10) сплачених відповідачем в рахунок погашення боргу позичальником (Банком) було зараховано саме на погашення заборгованості по комісії (а.с. 68), стягнення якої є незаконною.

За вище наведених обставин, а також урахуванням черговості погашення заборгованості, яка передбачена п. 2.1 Кредитного договору, колегія суддів приходить до висновку про те, що вище згадані 930 грн. 40 коп., неправомірно зараховані Банком на погашення заборгованості по комісії, слід зарахувати в рахунок погашення 1 623 грн. 38 коп. заборгованості за «простроченими відсотками», а відтак ця позовна вимога підлягає до задоволення частково - в сумі 692 грн. 98 коп.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що:

- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1);

- при частковому задоволенні позову, у випадках покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10);

- якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

За подачу позову позивачем сплачено 1 921 грн. (а.с. 1).

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено 2 281 грн. 50 коп. (а.с. 113, 129).

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість 87,7 % позовних вимог, а саме: 18 610 грн. 98 коп. (17 918 + 692,98) з 21 222 грн. 08 коп.

Відтак, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 1 684 грн. 72 коп. (87,7 % від 1 921 грн. сплаченого судового збору), а з позивача на користь відповідача 280 грн. 62 коп. (12,3 % від 2 281 грн. 50 коп. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги).

В кінцевому підсумку (з урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України) до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 1 404 грн. 10 коп. судових витрат (1 684 грн. 72 коп. - 280 грн. 62 коп.).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року змінити, виклавши перших три абзаци його резолютивної частини в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКППНОМЕР_1, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» (ідентифікаційний код в ) заборгованість за Кредитним договором № L01.188.38920 від 07.10.2015 року: 17 918 грн. - за тілом кредиту та 692 грн. 98 коп. - за нарахованими і несплаченими відсотками, а всього - 18 610 грн. 98 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКППНОМЕР_1, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» (ідентифікаційний код в ) 1 404 грн. 10 коп. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 27 квітня 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.