ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7809/20 Справа № 203/2946/19 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Каратаєвої Л.О., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада України, Прем`єр-міністр України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада України, Прем`єр-міністр України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 28 травня 2013 року його звільнили з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, підставою для звільнення був наказ №27-б від 20 лютого 2013 року «Щодо внесення змін до штатного розкладу банку та скорочення чисельності та штату працівників». Вказує, що за час роботи він мав кар`єрний зріст і займав посади провідного, головного спеціаліста, начальника відділу економічної безпеки Дніпропетровської філії та після декількох реорганізацій його було переведено на посаду менеджера по Південно-Східному регіону Управління по роботі з боржниками регіональної мережі Департаменту проблемних активів роздрібного бізнесу. 21 лютого 2013 року позивачу було вручено повідомлення про його подальше звільнення у зв`язку зі скороченням посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано наявні три вакантні посади, від яких позивач відмовився, оскільки ці посади були нижчі за кваліфікацію позивача. Також зазначає, що фактично у ПАТ «БАНК ФОРУМ» було близько 80 вакансій, які адміністрація банку не запропонувала працівникові, хоча він мав належну кваліфікацію. Отже, адміністрація ПАТ «БАНК ФОРУМ» звільнила позивача, не запропонувавши йому, відповідно до вимог ст. 40, ч. 2 ст. 40, ст. 42 КЗпП України, всі вакантні посади, які є в установі після зміни у штатному розписі, а також вакантні посади, які з`являлись в установі на протязі року, відповідно до норм ст. 42-1 КЗпП України. Адміністрація ПАТ «БАНК ФОРУМ» здійснювала повторний прийом працівників на посади, аналогічні посаді позивача, не надавши такого права позивачу, як працівнику, звільненому за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, чим порушила норму ст. 42-1 КЗпП України. Вказаний факт встановлений у справі №203/2820/15-ц, в якій було задоволено позовні вимоги, але апеляційним судом, в порушення норм права працівника, скасовано законне рішення суду першої інстанції.

Позивач вважає, що адміністрація ПАТ «БАНК ФОРУМ» застосувала до нього дискримінаційні заходи перед іншими працівниками, втрутилась в його приватне життя, позбавивши його права на працю та права заробляти собі на життя. Позивач звернувся за захистом до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, але не отримав належного захисту, потім апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, захистивши право працівника на працю. Суд касаційної інстанції, припустившись численних порушень процесуального права скасував законне і обґрунтоване рішення суду апеляційної інстанції та відмовив позивачу у захисті його конституційних прав. Зазначає, що судова гілка влади позбавила його захисту від свавілля адміністрації ПАТ «БАНК ФОРУМ», при цьому, як вбачається з реєстру судових рішень, в аналогічних справах права працівників були захищені. Таким чином, позивач вважає, що відносно нього були застосовані норми дискримінації в сфері праці та позбавлено можливості заробляти на життя працею, яку він вільно обирає, оскільки судами проігноровані та не застосовані Конвенції міжнародної організації з питань праці, які ратифіковані Верховною Радою України та превалюють над національним законодавством. Наголошує, що невиконання державою Україна на протязі тривалого часу конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, при наявності належних та допустимих доказів порушення ПАТ «БАНК ФОРУМ» установленого законом порядку вивільнення при звільненні позивача із займаної посади, безпідставне закриття провадження у справі та дискримінація призвели до моральних переживань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та життя його сім`ї. Позивач вказує, що відчуває себе незахищеним в правовій державі, яка гарантує захист від незаконного звільнення. Крім того, позивач є інвалідом МВС України та отримав психологічну травму від незаконних дій з боку державних службовців, яких держава зобов`язала захищати права громадян, що викладені в Конституції України.

Враховуючи викладене, позивач просив відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України майнову шкоду у розмірі 80075,13 грн та моральну шкоду у розмірі 500000 грн..

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що факт застосування до позивача дискримінації в сфері праці та правосуддя не знайшов свого підтвердження, а доводи позивача зводяться лише до незгоди з ухваленими судовими рішеннями за його позовом, що не може бути підставою для відшкодування позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України майнової та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що Держава через органи влади не захистила йог оправа на працю та на справедливий судовий розгляд, застосувавши дискримінаційні заходи в сфері правосуддя та проігнорувала дискримінацію в сфері праці. Апелянт зазначає, що працівники суду спричинили йому моральну та матеріальну шкоду, дії суду відносно нього не відповідали нормам законності та справедливості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що з 28 листопада 2005 року по 27 травня 2013 року позивач працював в Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум» на різних посадах.

Згідно наказу №512к від 27 травня 2013 року року позивача було звільнено із займаної посади в Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату працівників) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

Позивач оскаржив своє звільнення у судовому порядку та просив визнати незаконним наказ № 512-к від 27 травня 2013 року про своє звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року у складі головуючого судді Казака С.Ю. у цивільній справі №203/4130/13-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання дій та наказу щодо звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

19 червня 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року; визнано незаконним наказ Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» № 512к від 27 травня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на посаді менеджера по Південно-Східному регіону Управління по роботі з боржниками регіональної мережі Департаменту проблемних активів роздрібного бізнесу Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» та стягнуто з Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50351,00 грн без відрахувань.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Луспеника Д.Д., суддів Лесько А.О., Хопти С.Ф., Червинської М.Є., Черненко В.А. від 03 грудня 2014 року задоволено касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Форум», рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року скасовано, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року залишено в силі.

Крім того, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2017 року у цивільній справі №203/2820/15-ц позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про встановлення факту порушення права на працю, зобов`язання укласти трудовий договір, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2013 року по 30 квітня 2014 року в розмірі 47753,90 грн., моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн, а разом: 48 753,90 грн..

Однак, 17 січня 2018 року постановою апеляційного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №203/2820/15-ц, яка постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року залишена без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» задоволено та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2017 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа Центральний районний центр зайнятості м. Дніпро про встановлення факту порушення права на працю, зобов`язання укласти трудовий договір, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Позивач наполягає на порушенні його прав, оскільки судами щодо нього допущено дискримінацію в сфері праці та правосуддя, так як знаходячись в одній державі в різних областях приймаються різні за змістом судові рішення за однакових правовідносинах.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Під час визначення належної до застосування до спірних правовідносин норми права суд також зобов`язаний застосувати правовий висновок, сформульований Верховним Судом України у справі N 6-501цс17, згідно з яким шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Системний аналіз наведених норм права з врахуванням сформульованих правових висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах дає суду підстави для висновку, що для настання відповідальності за створення позивачу перешкод у доступі до правосуддя обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними.

У Висновку N 3 Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою подання апеляційної чи касаційної скарги.

Законність актів правосуддя, дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування або прокуратури, відшкодовується на загальних підставах.

Застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акта органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст.ст. 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення у цивільній справі, зазначеній позивачем, в установленому законом порядку не визнавалися незаконними, в діях суддів, які ухвалювали ці рішення, склад злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, не встановлювався, а отже, відсутні підстави для відшкодування державою завданої, на переконання позивача, шкоди.

Суд першої інстанції вірно вказав, що факт застосування до позивача дискримінації в сфері праці та правосуддя не знайшов свого підтвердження, а доводи позивача зводяться лише до незгоди з ухваленими судовими рішеннями за його позовом, що не може бути підставою для відшкодування позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України майнової та моральної шкоди.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність заявлених позовних вимог є вірним та обґрунтованим.

Доводи апелянта в скарзі про те, що Держава через органи влади не захистила його права на працю та на справедливий судовий розгляд, застосувавши дискримінаційні заходи в сфері правосуддя та проігнорувала дискримінацію в сфері праці, працівники суду спричинили йому моральну та матеріальну шкоду, дії суду відносно нього не відповідали нормам законності та справедливості, - колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, так як позивач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції на підтвердження вказаного не надав жодного належного та допустимого доказу. Вказані твердження апелянта є лише його припущеннями.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що розглядаючи вказану справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінки, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Л.О. Каратаєва

Т.Р. Куценко