1Справа № 335/1218/13-ц 4-с/335/16/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2020 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,
представника заявника Борисенко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Запоріжжя об`єднану скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Проценко Дмитра Юрійовича, стягувач Публічне акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» у виконавчому провадженні 60839622,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в особі представника Борисенко С.В., звернулась до Орджонікідзевського районного суду зі скаргами на дії приватного виконавця виконавчого округу Проценко Д.Ю., стягувач Публічне акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» у виконавчому провадженні 60839622, які ухвалою суду були об`єднані в одне провадження.
В обґрунтування останньої редакції уточненої скарги, представник заявника посилається на те, що 24.02.2020 року отримано повідомлення відносно оцінки майна належного боржнику, а саме квартири АДРЕСА_1 , в якому ринкова вартість квартири була визначена у сумі 445 273,00 грн.
Проте, представник заявника ставить під сумнів обрані суб`єктом оціночної діяльності підходи для визначення вартості квартири. Він вважає, що процедура оцінки майна була проведена з порушенням законодавства, та вартість оцінки є заниженою та не відповідає ринковій вартості, оскільки суб`єкт оціночної діяльності не здійснював огляд об`єкту оцінки, що в свою чергу зробило неможливим оцінити технічний та жилий стан об`єкту.
Також вказує, що виконавцем не було враховано, що боржник не має іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1 , а тому квартира ОСОБА_1 підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Крім того, під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, стало відомо, що в матеріалах виконавчого провадження відсутне підтвердження про повідомлення боржника відносно відкриття виконавчого провадження, що робить неможливим проведення в подальшому будь-яких виконавчий дій.
Зазначає також, що 05.03.2020 року заявником отримано простою поштою лист повідомлення ДП «СЕТАМ», в якому вказується про реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів. Однак передача предмета іпотеки на торги є неправомірним, у зв`язку з тим, що 15.08.2019 року державною виконавчою службою було відкрито провадження, де стягувачем зазначено Концерн «МТМ», а боржником ОСОБА_1 .
Таким чином, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає дії приватного виконавця Проценко Д.В. відносно затвердження звіту по визначенню ринкової вартості квартири у виконавчому провадженні 60839622 та передачу майна на торги неправомірними, а тому звернувся до суду з вказаною скаргою.
АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» подав до суду письмові пояснення на скаргу, відповідно до яких представник просив відмовити у задоволенні скарг ОСОБА_1 . Як вважає стягувач дії приватного виконавця у виконавчому провадженні є такими, що жодним чином не порушують прав боржника, а спрямовані лише на реальне та ефективне виконання рішення суду у відповідності до чинного законодавства. Станом на дату подання даних пояснень рішення суду відповідачем не виконане. Крім того, представник АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» вважає, що посилання заявника на те, що належна квартира ОСОБА_1 підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є невірним, оскільки ОСОБА_1 у вказаній квартирі не проживає та не зареєстрована.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на задоволення вимог скарги наполягав у повному обсязі.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.
В силу положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
За таких обставин, з урахуванням думки представника заявника, суд вирішив продовжити розгляд справи за відсутності стягувача та приватного виконавця.
Вислухавши пояснення ОСОБА_2 , дослідивши матеріали скарги та матеріали справи у сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Так, статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження», визначено органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень, зокрема, згідно частини першої вказаної статті, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
При цьому, відповідно до ст. 10 Закону, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Виконавець зобов`язаний:1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як визначено в ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В судовому засіданні встановлено, 08.06.2007 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» правонаступником якого є акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 498/700921.
Згідно умов договору позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 44 200,00 доларів США, строком до 07.06.2027 року, а остання зобов`язалась повернути кредит у повному обсязі, сплатити нараховані проценти, комісійну винагороду, можливі штрафні санкції, що визначені кредитним договором.
Також, 08.06.2007 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором був укладений договір іпотеки № 50, згідно якого предметом договору є нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться у АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.03.2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 458 806 грн. 27 коп., а також судові витрати, які складаються з витрат по сплаті державного мита у розмірі 1 700 грн. 00 коп. та витрат пов`язаних з ІТЗ розгляду справи у розмірі 12 грн. 00 коп.
Не погоджуюсь з рішення, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21.05.2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.03.2014 року залишено без змін.
На виконання рішення суду Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя стягувачу було видано виконавчий лист, який в подальшому пред`явлений до примусового виконання до Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя.
04.05.2018 року державним виконавцем Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 20.03.2019 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Однак, оскільки на адресу стягувача ані постанова ані оригінал виконавчого документу не надходив, за заявою державного виконавця, відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.08.2019 року, у справі було видано дублікат виконавчого листа № 335/1218/13-ц від 25.09.2019 року.
28.11.2019 року вищевказаний дублікат виконавчого листа звернуто до примусового виконання.
10.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.В. відкрито виконавче провадження ВП № 60839622 з примусового виконання виконавчого документа № 335/1218/13-ц виданого 25.09.2019 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КРЕДІ АГРОКОЛЬ БАНК» суми боргу в розмірі 460 626,27 грн.
Копію постанови рекомендованим поштовим відправленням направлено сторонам виконавчого провадження, в тому числі заявнику - на адресу, вказану у виконавчому листі.
20.01.2020 року виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, а саме однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Як передбачено ч.ч. 1-2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону, арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
Положеннями ч. 5 ст. 56 Закону визначено, що про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.
У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: 1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; 2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди; 3) якщо опису підлягає транспортний засіб - марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо.
Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2020 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а саме описано та накладено арешт на зазначену вище квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Постанова підписана виконавцем, двома понятими та відповідальним зберігачем, містить обов`язкові відомості, що передбачені ч. 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання. Експертом або спеціалістом може бути будь-яка дієздатна особа, яка має необхідні знання, кваліфікацію та досвід роботи у відповідній галузі. Експерт або спеціаліст зобов`язаний надати письмовий висновок, а суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання - письмовий звіт з питань, що містяться в постанові, протягом 15 робочих днів з дня ознайомлення з постановою виконавця. Цей строк може бути продовжений до 30 робочих днів за погодженням з виконавцем.
Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.
Положеннями ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна.
У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна.
Суб`єктами оціночної діяльності є, зокрема: суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону (ст. 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).
Статтею 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Відповідно до Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10.09.2003 року, національний стандарт № 1 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав (далі - майно) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.
Згідно п. 4 Національного стандарту № 1, оцінка майна проводитися з дотриманням принципів корисності, попиту і пропонування, заміщення, очікування, граничної продуктивності внеску, найбільш ефективного використання.
Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки (п. 16 Національного стандарту № 1).
Крім того, п. 50, та п. 51 Національного стандарту № 1 «Загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна» встановлено, що проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється: ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка; визначення бази оцінки; подання замовнику пропозицій стосовно істотних умов договору на проведення оцінки.
Незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.
Згідно ч. 5 ст. 57 Закону, виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014 року, № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» визначено, що суди мають враховувати, що суб`єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.
Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.
Разом із тим, у Постанові Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі № 914/881/17 вказано, що системний аналіз ч. 4 ст. 3, ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12, ст. 32, ст. 33 Закону України від 12.07.2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.
Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2020 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю. своєю постановою призначив суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання у виконавчому провадженні ОСОБА_3 , якого зобов`язано надати письмовий звіт з експертної оцінки описаного та арештованого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .
17.02.2020 року на адресу приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. надійшов звіт про проведення незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості вищезазначеної квартири, згідно якого вартість квартири ОСОБА_1 складає 445 273,00 грн. без урахування ПДВ.
Приватним виконавцем було направлено учасникам виконавчого провадження повідомлення про оцінку майна від 17.02.2020 року № 444, що підтверджується відповідним листом.
Заявник у заяві також зазначає, що передача предмету іпотеки на торги є неправомірним, у зв`язку з тим, що 15.08.2019 року було відкрито виконавче провадження, де стягувачем вказаний Концерн «МТМ», а боржником ОСОБА_1 .
Однак суд звертає увагу заявника, що додана до скарги постанова державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області, де стягувачем зазначено Концерн «МТМ», а боржником ОСОБА_1 стосується іншого виконавчого провадження, а саме виконавчого провадження № 59808530 з примусового виконання виконавчий лист № 335/480/17 від 11.09.2017 року, а не виконавчого провадження в межах якого подано дану скаргу.
Окрім того, заявник вважає, що дії приватного виконавця Проценка Д.В. відносно затвердження звіту по визначенню ринкової вартості квартири у виконавчому провадженні 60839622 та передача майна на торги є неправомірними, оскільки процедура оцінки майна проведена з порушення законодавства.
Разом з тим, суд не приймає до уваги вказані твердження представника заявника, оскільки останнім не надано до матеріалів справи доказів, які б підтверджували зазначені вище обставини.
Крім того, не містять матеріали справи доказів і того, що дії оцінювача під час складання Звіту про оцінку майна якимось чином порушили права заявника.
При цьому, суд звертає увагу, що до Звіту про оцінку майна, з огляду на його правову природу, не можуть бути застосовані наслідки, пов`язані із скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.
Також представник боржника, обґрунтовуючи скаргу, посилався на те, що виконавцем під час реалізації квартири ОСОБА_1 , не було враховано, що боржник не має іншого житла, крім цієї квартири. При цьому, квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно, зокрема, використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.
Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Перевіряючи зазначені обставини, судом встановлено, що приватним виконавцем під час вжиття заходів для примусового стягнення було з`ясовано, що крім квартири, що виступає забезпеченням за кредитним договором іншого майна у власності боржника не виявлено.
Відповідно до положень чинного законодавства приватним виконавцем 10.122019 року направлено запит щодо зареєстрованих у вказаній квартирі осіб.
Згідно відповіді юридичного відділу департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 16.02.2020 року, що підписана ЕЦП та міститься в матеріалах виконавчого провадження встановлено, що зареєстровані особи за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні.
Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністром України порядку.
Таким чином, суд вважає посилання представника відповідача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в даному випадку судом прийнято до уваги бути не може.
Вказаний Закон передбачає обмеження до його застосування, зокрема звернення на приміщення може бути здійснено якщо житло не використовується як місце проживання.
Інших доказів, які б свідчили про те, що на вказану квартиру розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заявником до матеріалів справи на надано.
Крім того, звертаючись до суду зі скаргою, представник заявник зазначає, що під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, стало відомо, що в матеріалах виконавчого провадження відсуне підтвердження про повідомлення боржника відносно відкриття виконавчого провадження, що робить неможливим проведення приватним виконавцем в подальшому будь-яких виконавчий дій.
Проте, наведені заявником доводи суд прийняти до уваги не може, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Як убачається з матеріалів справи, боржнику та стягувачу постанова про відкриття виконавчого провадження надсилалась рекомендованою кореспонденцією 10.12.2019 року, що підтверджується копією фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» та списком згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів).
Відтак, в судовому засіданні не було встановлено, що дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.В. є неправомірними, а винесені ним постанови в рамках виконавчого провадження 60839622 суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», що потягло за собою порушення прав ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права і свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні
З урахуванням викладеного суд вважає, що скарги, які об`єднані в одне провадження, задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 261, 353, 447, 450 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
В задоволенні скарг ОСОБА_1 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Відповідно до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунакаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Вступна та резолютивна частини ухвали постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 17.04.2020 року.
Повний текст ухвали виготовлений 22.04.2020 року.
Суддя В.О. Макаров