П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/15897/19

Провадження № 22-ц/4815/407/20

Головуючий у Рівненському міському суді:

суддя Панас О.В.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) ухвалено 14.11.2019

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст складено: 18.11.2019

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, (особа, яка не брала участі у справі): ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Рудика Світлана Юхимівна;

за участі: сторін та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Дерев`янко Ірини Олександрівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства,

в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 його батьком. Мотивуючи вимоги, вказував про те, що протягом часу з 1992 року по 16 липня 2019 року, тобто по день смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній та відповідач, як його батьки, вели сімейне життя і спільне господарство без укладення шлюбу. Вони разом працювали у Рівненському міському військовому комісаріаті, де й познайомилися.

При народженні позивача 08 вересня 1993 року відповідач вирішила одержати статус одинокої матері, маючи відповідні соціальні пільги, які на той час були передбачені законодавством. З огляду на це у свідоцтві про його народження батьком було записано ОСОБА_5 зі слів ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_4 не заперечував проти батьківства, однак 16 липня 2019 року він помер. Всі необхідні процедури, пов`язані з похованням, та супутні витрати понесла відповідач. Зазначалося, що визнання батьківства необхідне для прийняття спадщини, оскільки відсутні правовстановлюючі документи про те, що він є сином ОСОБА_4 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 , що народився у м. Рівне 08.09.1993, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 зроблено запис №2519, зареєстрований Відділом ЗАГС м. Рівне.

У поданій через свого представника адвоката Дерев`янко І.О. апеляційній скарзі ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликався на неправильне застосування норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм процесуального права, що полягало у прийнятті судового рішення про права, свободи та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом тих фактів, що ОСОБА_4 протягом часу з 1983 року по 1991 рік був одружений і від шлюбних відносин у нього народився син заявник. Після розлучення вони проживали окремо. Однак ОСОБА_3 не було відомо про те, що його батько проживає без реєстрації шлюбу та веде спільне господарство з ОСОБА_2 і у них народився син позивач у справі. Про ці обставини при спілкуванні між ними батько також жодного разу не згадував.

Вважає, що позивачем не було надано переконливих доказів про те, що відповідач та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка та він є їхнім спільним сином. На думку заявника, оскаржуване рішення не ґрунтується на доказах, а містить лише неперевірені обставини та припущення. Так, самі по собі представлені ОСОБА_1 докази у формі показань заінтересованих свідків та фотографій батька у військовій формі не можуть бути належним підтвердженням батьківства ОСОБА_4 . При цьому жодної особи з кола оточення останнього колег, друзів, сусідів в судовому засіданні допитано не було.

З позовом про визнання батьківства позивач звернувся уже після смерті ОСОБА_4 , зазначивши, що метою цього факту є спадкування майна спадкодавця як спадкоємцем першої черги. Тобто вважав сумнівним те, що протягом 26 років його не турбували формальності з приводу походження та подальших спадкових прав. Щодо ОСОБА_4 , то йому ніщо не заважало визнати позивача своїм сином, добровільно здійснивши перереєстрацію відповідних документів, не породжуючи судового спору.

Окрім того, заявник є сином ОСОБА_4 і спадкоємцем першої черги, однак до участі у справі залучений не був, тобто оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та обов`язки.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановивши нове про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому посилався на те, що надані докази стверджують його вимоги повністю і об`єктивно. На час вирішення спірних відносин спадкової справи ще заведено не було, а тому неможливо було її дослідити в судовому засіданні. Крім показань свідків і фотографій, його позов підтверджений копією договору замовлення на проведення поховання №002151, копією договору замовлення на проведення поховання №002152 та копією квитанції про оплату коштів КП "Спецкомбінат "Ритуальна служба".

Вважав, що рішення Рівненського міського суду від 14 листопада 2019 року відповідає правовим позиціям Верховного суду, що висловлені у постановах від 21 березня 2018 року у справі №543/738/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №225/630/15-ц та від 12 грудня 2019 року у справі №61-11709св19.

У відповіді на відзив заявник покликався на те, що спадкова справа була відкрита 11 жовтня 2019 року, тобто до ухвалення оскаржуваного рішення. Тобто на час розгляду справи судом спадкова справа уже була заведена.

Щодо наданих позивачем доказів, то стверджував про вмотивованість своєї апеляційної скарги, де вказувалося про їх неналежність, а також про обґрунтування оскаржуваного рішення припущеннями, що є недопустимим.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості позову, оскільки належними і переконливими доказами у справі підтверджено факт спільного проживання відповідача та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу та народження внаслідок цих відносин позивача. Тому встановлено батьківство померлого ОСОБА_4 щодо ОСОБА_1 .

Проте з такими висновками погодитися не можна, адже до участі у справі не було залучено особу, оскаржуваним рішенням щодо якого вирішено питання про його права та законні інтереси.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При вирішенні апеляційної скарги колегією суддів вбачаються очевидні підстави для врахування наданих ОСОБА_3 доказів, оскільки він участі у справі при її розгляді судом попередньої інстанції не брав, тобто був позбавлений реальної можливості їх подати.

Як з`ясовано судом, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу встановлення батьківства ОСОБА_4 щодо позивача, ІНФОРМАЦІЯ_4 , як його сина. Позов пред`явлено у серпні 2019 року з тих міркувань, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , з яким разом проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбних відносин ОСОБА_2 мати ОСОБА_1 . Оскільки вважає, що померлий є батьком позивача, однак актовий запис про його народження не містить таких даних, тому у ОСОБА_1 , як його сина, виникає право на спадкування в порядку першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 .

Мотивуючи свої вимоги, позивач також зазначав, що з 1992 року по день смерті ОСОБА_4 останній разом з його матір`ю та ним спільно проживали, вели спільний побут і господарство та мали взаємні права і обов`язки, тобто у них існувала сім`я.

В судовому засіданні дані обставини підтвердили своїми показаннями свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

При ухваленні оскаржуваного рішення судом було враховано й те, що ОСОБА_4 ніколи у шлюбі не перебував і у нього відсутні інші діти.

Між тим, заявник вказує, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_5 від зареєстрованих шлюбних відносин між його матір`ю ОСОБА_9 і ОСОБА_4 , про що надав копію свідоцтва серії НОМЕР_1 , яке видане 03 травня 1984 року Відділом загс м. Рівне. Тобто він є сином ОСОБА_4 і має право спадкувати майно після смерті батька як спадкоємець першої черги за законом. Шлюб між батьками було розірвано 08 січня 1991 року, що видно з копії відповідного свідоцтва серії НОМЕР_2 , виданого Відділом загс м. Рівне.

Обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_3 покликався на те, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права та законні інтереси, оскільки не було залучено до участі у справі.

З висновків Верховного Суду, що висловлені ним у постановах від 21 вересня 2018 року у справі №909/68/18, від 18 грудня 2018 року у справі №911/1316/17 та від 30 липня 2019 року у справі №903/825/18, вбачається така правова позиція.

Згідно із ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких трьох критеріїв: 1.) вирішення судом питання про її право, 2.) інтерес, 3.) обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Разом з тим, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, але й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Правила частини четвертої ст. 263 ЦПК України вказують про обов`язковість урахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин висновків щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.

Приходячи до переконання про задоволення апеляційної скарги, колегією суддів береться до уваги те, що метою встановлення батьківства ОСОБА_4 щодо позивача є право спадкування ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги за законом на майно спадкодавця. Оскільки ОСОБА_3 , як син спадкодавця, уже є спадкоємцем першої черги за законом, тому оскаржуваним рішенням очевидно вирішено питання про його спадкові права та законні інтереси на спадщину після смерті батька, адже у випадку визнання позивача сином ОСОБА_4 заявник спадкуватиме частину майна у складі спадщини з урахуванням права ОСОБА_1 .

Тому спір про встановлення батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_1 необхідно вирішувати за участі ОСОБА_3 .

Підставою для задоволення апеляційної скарги і ухвалення нового судового рішення відповідно до пункту 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є прийняття судом першої інстанції рішення про права та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року скасувати.
ОСОБА_1 відмовити задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 23.07.2020

Головуючий: С.В. Хилевич
Судді: Н.В. Бондаренко
Н.М.Ковальчук