ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року місто.Суми

Справа №592/12732/19

Номер провадження 22-ц/816/53/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» в особі відокремленого підрозділу - Сумської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду цивільну справу № 592/12732/19 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» в особі відокремленого підрозділу - Сумської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року (суддя Хитров Б.В.), -

в с т а н о в и в :

16 серпня 2019 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сенченка А.В. звернувся до Сумської філії Приватного акціонерного товариства (ПрАТ) «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (МППЗТ) з позовом, в уточнених вимогах якого в редакції від 29 жовтня 2019 року просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 179.543,46 гривень за період з 22 серпня 2018 року (дата незаконного звільнення ОСОБА_1 з роботи) по 26 червня 2019 року (дата поновлення позивача на посаді головного інженера Сумської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське» МППЗТ.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції неправильно застосував приписи частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю (КЗпП) України, згідно з якими виплата працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника на роботі. Позивача поновлено на роботі 26 червня 2019 року на підставі рішення Ковпаківського районного суду від 27 травня 2019 року у цивільній справі № 592/13095/18. У процесі розгляду зазначеної справи суд, як орган, що розглядав трудовий спір, одночасно з поновленням ОСОБА_1 на роботі не вирішив питання про стягнення середнього заробітку. Позивач з таким рішенням погодився і його не оскаржував. За таких обставин, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягали задоволенню судом першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Ковпаківського районного суду від 27 травня 2019 року у цивільній справі № 592/13095/18 ОСОБА_1 з 26 червня 2019 року поновлено на посаді головного інженера Сумської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське» МППЗТ. Зазначеним рішенням суд визнав незаконним і скасував Наказ № 57/ос від 22.08.2008 року про звільнення позивача з роботи за пунктом 3 статті 40 КЗпП України. Виконавчий лист про поновлення ОСОБА_1 на роботі був виданий судом 11 червня 2019 року (а.с.5,6).

Відповідно до Довідки від 02 липня 2019 року, середньоденна заробітна плата позивача склала 808,61 гривень (а.с.10). Загальний розмір компенсації ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період 23.08.2018 року по 25 червня 2019 року (209 робочих днів) з коригуванням на коефіцієнт підвищення посадових окладів працівників, був визначений сумою 179.543,46 гривень ( а.с. 45).

З а змістом частини 3 статті 13, статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України)

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У цивільній справі № 592/13095/18 за результатами розгляду якої суд своїм рішенням від 27 травня 2019 року поновив ОСОБА_1 на роботі, позивач не заявляв вимоги про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Саме тому, виходячи із закріпленого статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, місцевий суд одночасно с поновленням позивача на роботі, не стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, 29 жовтня 2019 року місцевий суд ухвалив рішення за позовом ОСОБА_1 від 16 серпня 2019 року. У цьому провадженні заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виступали предметом судового розгляду і саме стосовно цих вимог було винесене судове рішення. При цьому, до правовідносин сторін місцевий суд безпомилково застосував положення частини 2 статті 235 ЦПК України, ухваливши законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється. На підставі пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» в особі відокремленого підрозділу - Сумської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Повне судове рішення складене 27 січня 2020 року.

Головуючий І.В. Орлов

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко