Номер провадження 2/754/638/20
Справа №754/2651/19
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2020 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

при секретарі - Чехун Ю.В.

представника позивачки - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про припинення права власності та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

З 02.08.1977 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі. Від зареєстрованого шлюбу вони мають дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Сімейне життя не склалося і між ними припинилися шлюбні відносини. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. Після розлучення з відповідачем вона звернулася до суду з позовними вимогами про поділ сумісного майна подружжя. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року визнано за кожним із подружжя по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 . Проте, проживаючи у даній квартирі разом з дітьми, позивачка не реалізувала заочне рішення суду та не зареєструвала за собою право власності на Ѕ частину вказаної квартири, фактично титульним та єдиним власником цієї квартири до сьогодні є відповідач. Відповідач у спірній квартирі з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою не проживає, проживає за іншою адресою, а АДРЕСА_2 , що належить йому на праві приватної власності, що підтверджується за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки відповідач не мав наміру і надалі проживати у спільній з нею квартирі, було прийнято рішення, що позивач сплатить відповідачу грошові кошти за належну йому частку. 26.09.2014 року позивач у присутності двох свідків за розпискою передала відповідачу грошові кошти в розмірі 37 000 доларів США у якості компенсації за його частку квартири. На сьогодні між позивачкою та відповідачем склалися спірні правовідносини, що унеможливлюють досягти згоди щодо вирішення питання із спірною квартирою, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру, що знаходиться в будинку АДРЕСА_3 ; визнати за нею право власності на Ѕ частину цієї квартири, а також стягнути з відповідача на її користь усі судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2019 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено судом здійснювати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем було подано 10.05.2019 року.

20.05.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив.

03.06.2019 року позивачем у справі до суду подано заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2019 року зарито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у письмовому відзиві на позов. В останньому судовому засіданні стороною відповідача подано до суду заяву про застосування до вимог позову строку позовної давності.

Представник позивача в зв`язку з поданням заяви про застосування строку позовної давності просила відмовити в задоволенні такої заяви, вважає, що строк позовної давності пропущено не було.

Допитана в якості свідка у справі ОСОБА_7 пояснила, що відповідач у справі її племінник, його батько її рідний брат. Їй відомо про те, що кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 надав подружжю ОСОБА_8 батько відповідача.

Заслухавши вступне слово представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідка, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачка та відповідач у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.1977 року по 13.05.2014 року.

Заочним рішенням деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 11).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року визнано за позивачкою та відповідачем у справі в порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за кожним (а.с. 13).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 25.09.2012 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 14).

Позивачка посилаючись на те, що вона сплатила відповідачу грошову компенсацію за його Ѕ частину квартири, а також на те, що між нею та відповідачем склались спірні відносини, що унеможливлюють досягнення згоди щодо вирішення питання із спірною квартирою АДРЕСА_1 і те, що не можливо припинити право власності відповідача на цю квартиру та визнати право власності на Ѕ частину за нею без рішення суду, звернулась до Деснянського районного суду міста Києва із зазначеним позовом.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що починаючи з 2013 року сімейні відносини між позивачкою та ним дуже ускладнились, що у подальшому призвело до розірвання шлюбу. Вже на початку 2014 року позивачка висунула вимогу, у зв`язку з тим що вона на той час вже мала відносини з іншим чоловіком, то він мав у найкоротший термін звільнити спірну квартиру та не проживати у ній. При цьому, у зв`язку з тим, що вказана квартира була фактично придбана та влаштована за грошові кошти, які виділив його батько та які на момент її придбання належали йому, між сторонами була досягнута домовленість про те, що позивачка зобов`язується компенсувати йому його відмову від проживання в цій квартирі, а він у свою чергу відмовиться від претензій на спірну на той момент Ѕ частини квартири, яка за законом належить позивачці, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. 26 вересня 2014 року відповідачем було написано розписку, якою він підтвердив факт отримання грошових коштів у розмірі 37 000,00 доларів США. Крім того, відповідач зауважив, що має намір передати належну йому 1/2 частину спірної квартири на користь його неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який станом на сьогоднішній день в цій квартирі і проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

У судовому засіданні представник позивачки стверджував, що припинення права власності на частку відповідача у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він проживає разом зі своєю сім`єю на іншій житловій площі.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія А, N 102) (справа « Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із статтею 365 ЦК України припинення права на частку в спільному майні за умови, що спільне володіння та користування майном є неможливим, передбачає, що така не можливість лише стосується володіння та користування майном, а не його розпорядження. Отже при застосуванні статті 365 ЦК України слід надавати оцінку межам допустимого (розумного) втручання у права власника, а саме: чи завдасть істотної шкоди відповідачу припинення права власності на частку у спільному майні, забезпечити справедливий баланс інтересів обох сторін, надати оцінки, чи є виправданим (необхідним) втручання у право Відповідача на майно за встановлених обставин, чи дотримано справедливого балансу щодо компенсації відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, твердження сторони позивача про те, що позбавлення відповідача права власності на частину спірної квартири не нанесе йому значної шкоди тільки тому, що у його власності є інше нерухоме майно є безпідставними.

Крім того, судом було досліджено заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва у цивільній справі №754/18591/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя від 24 грудня 2014 року, яким було визнано за позивачкою та відповідачем по Ѕ частині спірної квартири, тобто таке рішення суду було прийнято вже після складання розписки, на яку посилається позивачка.

При цьому заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24.12.2014 року встановлено наступне: «З письмових матеріалів справи вбачається, що домовленостей та шлюбного договору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя сторони не мають». Таким чином, судовим рішенням було встановлено факт відсутності будь-яких домовленостей між позивачкою та відповідачем щодо передачі права власності на спірну квартиру. Отже відповідна обставина не підлягає доказуванню в рамках даної справи, з урахуванням положень ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України і носить преюдиційний характер.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачка у справі не скористалася правом зареєструвати своє право власності на 1/2 частину квартири, тобто державна реєстрація на цю частиру квартири за позивачкою відсутня.

Відповідно до ч.4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також в судовому засіданні було встановлено, що при подачі позову до суду позивачкою не було внесено кошти у розмірі вартості Ѕ частки на депозитний рахунок, як це передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України.

Частиною 1 ст.257 ЦПК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 та 4 ст.267 ЦПК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не є доведеними, належним чином обґрунтованими, а як наслідок не підлягають задоволенню. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову у цілому відсутні.

Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості та не доведеності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 77,78,81, 89,178, 263, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності та визнання права власності, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Реквізити сторін.

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Повний текст рішення суду складено 31.01.2020 року.

Суддя: