ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1671/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2020 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що 01 листопада 2016 року о 19 год. 15 хв. на Набережному шосе в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «Сеат», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , під його керуванням, «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 , та «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_2 , який не дотримався п.п.2.3 «б», 12.1, 13.1 ПДР України, унаслідок чого всі чотири автомобіля зазнали технічних пошкоджень. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року, провадження відносно ОСОБА_5 закрито у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України. Приймаючи таке рішення суди виходили із того, що в діях ОСОБА_5 невідповідностей вимог ПДР України не вбачалося, а дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п. 2.3 «б», 12.1, 13.1 ПДР України і знаходяться у причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується висновком експерта від 27 жовтня 2017 року. На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_4 , була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» згідно договору обов`якового страхування власників наземних транспортних засобів серії АЕ/9891531 зі строкм дії з 25 червня 2016 року по 24 червня 2017 року, розмір франшизи - 0 грн. 00 коп., з лімітом майнової відповідальності - 100 000 грн. 00 ком. З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ним замовлено проведення автоторознавчого дослідження. Так, згідно калькуляції та акту виконаних робіт станцією техобслуговування ФОП ОСОБА_6 від 19 липня 2017 року з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість збитку завданого автомобілю «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , визначено як вартість відновлювального ремонту, та становить 75 000 грн. 00 коп., які ним понесені з метою ремонту автомобіля відповідно до платіжної квитанції до прибуткового касового ордеру № 19-07-01 від 19 липня 2017 року в сумі 75 000 грн. 00 коп., та які просить стягнути солідано зі страховика власника автомобіля, яким керував відповідач ОСОБА_2 - ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» та винуватця дорожньо-транспортна пригоди - ОСОБА_2 .Окрім того, зважаючи на наслідки протиправних дій відповідача, як винуватця дорожньо-транспортої пригоди, й відповідно заподіювача шкоди, вважає, що йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 5 000 грн. 00 коп., й просить стягнути її з винуватця такої пригоди.

В судове засіданні позивач ОСОБА_1 не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про відповідальністю заподіювача збитків.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 , будучи присутньою під час розгляду справи, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, тим самим відновивши порушене право позивача.

Представник відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» Микитюк Д.О., діючий на підставі довіреності від 09 січня 2020 року (а.с. 8 том 2), позовні вимоги в частині до ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» не визнав уцілому, вважаючи, що позивачу обгрунтовано відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме з підстав неподання заяви про страхове відшкодування упродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - розпискою (а.с.5 том 2), рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, на підставі доказав, наявних у матеріалах справи, та за погодженням сторін й третьої особи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на строні позивача ОСОБА_3 , представника відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес»Микитюка Д.О., їх доводи та заперечення, вивчивши відзиви на позовну заяву, відповіді на відзиви, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 43-46, 47, 54 том 1).

01 листопада 2016 року о 19 год. 15 хв. на Набережному шосе в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «Сеат», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 , та «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_2 , який не дотримався п.п.2.3 «б», 12.1, 13.1 ПДР України, унаслідок чого всі чотири автомобіля зазнали технічних пошкоджень.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року, провадження відносно ОСОБА_5 закрито у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України.

Приймаючи таке рішення суди виходили із того, що у діях ОСОБА_5 невідповідностей вимог ПДР України не вбачалося, а дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п.2.3 «б», 12.1, 13.1 ПДР України і знаходяться у причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується висновком експерта від 27 жовтня 2017 року (а.с. 28, 29-31, 32-33, 34-35, 36-38, 39, 40-42 том 1).

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`Язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно, постанова Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року, залишена без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року, є доказом винуватості вини ОСОБА_2 у вказаній дорожньо-транспортній пригоді та його вина перебуває у причинно - наслідковому зв`язку із завданими позивачу матеріальними збитками та завданої моральної шкоди.

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_4 , ОСОБА_7 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» згідно договору обов`якового страхування власників наземних транспортних засобів серії АЕ/9891531 зі строкм дії з 25 червня 2016 року по 24 червня 2017 року, розмір франшизи - 0 грн. 00 коп., з лімітом майнової відповідальності - 100 000 грн. 00 ком. (а.с. 55 том 1).

З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем замовлено проведення автоторознавчого дослідження.

Так, згідно калькуляції та акту виконаних робіт станцією техобслуговування ФОП ОСОБА_6 від 19 липня 2017 року з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість збитку завданого автомобілю «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , визначено як вартість відновлювального ремонту, та становить 75 000 грн. 00 коп., які позивачем понесені з метою ремонту автомобіля відповідно до платіжної квитанції до прибуткового касового ордеру № 19-07-01 від 19 липня 2017 року в сумі 75 000 грн. 00 коп. (а.с. 86-87, 88).

З метою відшкодування завданих збитків позивач звернувся до страховика винуватця ДТП - ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес», проте ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - неподання заяви про страхове відшкодування упродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 108 том 1).

Водночас, ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» проведена оцінка завданих позивачу збитків пошкодженого автомобіля.

Так, згідно Звіту № 091216-2 від 09грудня 2016 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності СПД ОСОБА_8 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість збитку завданого автомобілю«Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_2 , визначено з урахуванням статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як вартість відновлювального ремонту із урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, та становить 48 410 грн. 36 коп. (а.с. 187-198, 199-208), яка підлягає стягненню з ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» як страховика власника автомоблія заподіювача збитків (винуватця дорожньо-транспортої пригоди), а різниця між понесеними збитками - 75 000 грн. 00 коп. та 48 410 грн. 36 коп. - страхового відшкодування, що складає 26 589 грн. 64 коп. (75 000 грн. 00 коп. - 48 410 грн. 36 коп. = 26 589 грн. 64 коп.), підлягає відшкодуванню винуватцем ДТП на підставі ст. 1194 ЦК України як різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст.1194 ЦК України).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Вирішуючи питання про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, судом взято за основу вказаний звіт з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, оскільки він відповідає вимогам законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Загальним засадам оцінки майна і майнових прав», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затверджений Мін`юстом, Фондом держмайна, реєстраційний № 1070/8395 від 24.11.2003 року (зі змінами) тощо; має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку та виконаний з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, відповідно повинен бути покладений в основу рішення.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Проте частиною 3 зазначеної статті визначено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За таких правових підстав, суд застосовує спеціальну норму, регулюючу дані правовідносини - статтю 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за наслідками вимог частини 3 статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Автомобіль відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України - є джерелом підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Законодавець у деліктних зобов`язанням закріпив презумпцію вини заподіювача шкоди і доведення відсутності вини у спричиненні шкоди поклав на заподіювача шкоди.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2, ч.1 ст. 22 ЦК України).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України).

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди, вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За таких правових підстав та наданих доказів позов в частині відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, підстав для відмови у його задоволенні судом не встановлено.

Суд, надавши оцінку поясненням, письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступіню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення його здібностей та позбавлення можливості їх часткової реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині на таких підставах.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., й судом прийнято до уваги фактор співмірності, з урахуванням встановленого факту понесеної позивачем моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України), та оцінює її у визначеному позивачем розмірі, вважаючи його співмірним, що підлягає стягненню з відповідача як винуватця дорожньо-транспортної пригоди на користь позивача, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, окрім завданих матеріалих збитків позивачу - пошкодженого майна, які оцінено в сумі 75 000 грн. 00 коп., позивачу завдано моральної шкоди внаслідок пошкодженого майна, відповідно визначена судом сума моральної шкоди є співмірною до завданих йому душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до пункту 1 та 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Задовольняючи позов частково, суд виходить із того, що позивачем невірно визначений спосіб стягнення з особох відповідачів матеріальних збитків як солідарний, а тому з метою правильного вирішення спору, що не є порушенням принципу диспозитивності, суд не виходить за межі позовних вимог, а лише визначає правильний спосіб стягнення, вважає за необхідне покласти майнову відповідальність на кожного із відповідачів окремо згідно частки майнової відповідальності й відповідно до чинного законодавства, оскільки остання вочевидь не може бути для них солідарною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання повного зобов"язання по відшкодуванню збитків, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем при зверненні до суду відповіданно до Закону України «Про судовий збір» сплачений судовий збір за вимогу майнового характеру - 750 грн. 00 коп. (а.с.1 том 1) та за вимогу немайнового характеру (відшкодування моральної шкоди) - 704 грн. 80 коп. (а.с. 2 том 1), а тому останній має бути стягнутий з кожного відповідача на користь позивача пропорційно розміру його відповідальності та задоволеної позовної вимоги.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», код ЄДРПОУ - 32638319, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_5 , 48 410 грн. 36 коп. - матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у межах виплати страхового відшкодування, 484 грн. 11 коп. - судового збору, всього - 48 894 (сорок вісім тисяч вісімсот дев`яносто чотири) грн. 47 (сорок сім).

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_5 , 26 589 грн. 64 коп. - матеріальних збитків та 5 000 грн. 00 коп. - моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригод, 970 грн. 69 коп. - судового збору, всього - 32 560 (тридцять дві тисячі п`ятсот шістдесят) грн. 33 (тридцять три) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: