П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року м. Київ

Справа № 22-15124 Головуючий у 1-й інстанції: Скрипка О. І. Унікальний № 754/16007/17 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 2-3).

В обґрунтування позову вказувала, що вона є відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , яку вона отримала на підставі ордеру № 017954 серії Б від 11 липня 2011 року. У дані квартирі зареєстровані вона, її син ОСОБА_3 , дочка - відповідач ОСОБА_2 , неповнолітній онук ОСОБА_4 .

Відповідач добровільно виїхала зі спірної квартири та відсутня за місцем реєстрації без поважних причин з 12 квітня 2017 року, вивезла особисті речі та меблі. Будь-яких перешкод у користуванні житлом їй не чинилось, з проханням про збереження за нею житла відповідач не зверталась.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.214-218).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим, зокрема, районним судом вірно встановлено, що її тривале не проживання у спірній квартирі викликано тривалими конфліктами.

В суд апеляційної інстанції представник Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явився, про місце та час апеляційного розгляду третя особа повідомлена належним чином (а.с.222,224, 226-228).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність представника Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: представника ОСОБА_1 адвоката Алєксєєвої С. А., яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити; ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі ордеру № 017954 серії Б від 11 липня 2011 року, позивачу ОСОБА_1 було надане право на зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_1 разом з сім`єю, до складу якої входять донька - відповідач ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 та онук ОСОБА_5 , які були зареєстровані у квартирі (а.с.7).

Згідно з відомостями актів ЖЕД-313 від 25 жовтня 2017 року, 31 січня 2018 року, 11 липня 2018 року, 04 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у квартирі зареєстровані, але фактично не проживають з 12 квітня 2017 року (а. с. 9, 47, 48, 166).

Як убачається з листа ЖЕД-313 від 05 січня 2018 року, за період з 01 серпня 2017 року до 05 липня 2018 року від ОСОБА_2 звернень до ЖЕД не надходило (а. с. 46).

ОСОБА_1 в березні 2013 року та грудні 2016 року зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправних дій з боку відповідача та її співмешканця ОСОБА_7 (а. с. 49, 50, 51, 112, 113-115).

В той же час, згідно з відомостями листа Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 01 березня 2019 року № М-714/125/49-2019, за період з 01 січня 2010 року до 01 січня 2018 року до Деснянського УП ГУНП у м. Києві надійшло 32 звернення відповідача щодо неправомірних дій відносно неї за адресою: АДРЕСА_1 , які вчинялись відносно неї її братом та матір`ю ОСОБА_1 (а.с.69-72).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 підтвердила факт не проживання відповідача у спірній квартирі, а також вказала, що була присутня під час сварки сторін, ініціатором якої була відповідач.

За встановлених обставин, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 районний суд виходив з такого.

Позивачем не доведено її вимоги відповідно до ст. ст. 71,72 ЖК України, оскільки під час судового розгляду знайшли своє підтвердження посилання відповідача про поважність причин не проживання у спірній квартирі внаслідок тривалих конфліктних стосунків з позивачем та ОСОБА_3 , що робило неможливим спільне проживання у спірній квартирі (а. с. 69-72). Факт постійних конфліктів не заперечувала і позивач в судовому засіданні, проте зазначила, що ініціатором цих конфліктів є саме відповідач. Наявність конфліктних відносин між сторонами підтвердила і свідок.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а. с. 208-209).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даному випадку, як убачається із матеріалів справи, між сторонами склалися конфліктні стосунки, постійно виникають сварки.

Відповідно до інформації Національної поліції України в період часу з 01 січня 2010 року до 01 січня 2018 року до Деснянського УП ГУНП у місті Києві надійшло 32 звернення ОСОБА_2 щодо неправомірних дій відносно неї за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.69-72).

З указаної інформації убачається, зокрема, таке. 19 грудня 2016 року о 20:26 повідомлення телефоном служби "102" щодо припинення насильства в сім`ї, так як брат і матір постійно наносять заявниці ( ОСОБА_2 ) тілесні ушкодження, від чого страждає також малолітня дитина. 30 січня 2017 року о 21:42 повідомлення телефоном служби "102" про те, що заявниця знайшла якусь порошкоподібну речовину, проживає разом з братом та підозрює, що він наркоман, був конфлікт з цього приводу, боїться, що він під наркотичною дією щось зробить з нею та її дітьми. 14 лютого 2017 року в 00:00 повідомлення телефоном служби "102" про те, що буянить брат. 01 березня 2017 року заява про те, що протягом тривалого часу мати та брат вчиняють сімейні сварки психологічного та фізичного характеру (а.с.71-72).

Вказані обставини у контексті положень чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що не проживання відповідачки у спірному жилому приміщенні носить тимчасовий характер, обумовлений конфліктом з позивачем та іншим мешканцем квартири ОСОБА_9 (братом відповідачки).

Тому доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову обставинам справи відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Аргументи позивача про те, що у ОСОБА_2 перебувають у власності земельні ділянки та житловий будинок, також не можуть бути прийняті у якості підстав для задоволення позову. По-перше, як вже зазначено вище, відповідач не користується спірним житлом з поважних причин, унаслідок наявності тривалого конфлікту з іншими мешканцями квартири. По-друге, у розпорядженні суду відсутні докази, що ОСОБА_2 залишила спірне житло з метою переїзду на постійне місце проживання до належного їй житлового будинку. Крім того, як вже зазначено вище, позов заявлений з інших підстав.

Аргументи позивача про те, що домашнє насильство у сім`ї вчиняла саме відповідач, також не можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки указані події відповідно до змісту апеляційної скарги та наявних у матеріалах справи письмових доказів відбулися у листопаді 2013 року (а.с.87), тобто більше ніж за три роки до залишення ОСОБА_2 спірної квартири. Особа, яка заподіяла позивачу легкі тілесні ушкодження у березні 2016 року, наразі не встановлена (а.с.110-115).

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2020 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома