ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року м. Херсон

справа № 766/9682/16-ц

провадження № 22-ц/819/277/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Приходько Л.А.,

секретар: Кутузова А.В.

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Майдан С.І., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном.

В обгрунтування вимог зазначила, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.12.2000 їй виділено у власність 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана власність 29.09.2005 року була зареєстрована у Херсонському державному бюро технічної інвентаризації. У вказаному будинку, крім позивача з дочкою - ОСОБА_8 , зареєстровані та проживають відповідачі по справі. Відповідно до вищевказаного рішення суду ОСОБА_6 виділено у власність 1/3 частини зазначеного будинку. Сім`я ОСОБА_9 (відповідачі по справі) незаконно зайняла жилу кімнату №1-5, яка належить позивачу на праві власності, та не надають останній доступу до вказаного приміщення. Також, відповідачі незаконно зайняли прибудинкову земельну ділянку № ІІ площею 337 кв.м., користувачем якої відповідно до визначеного порядку користування є позивач. 24.04.2016 року ОСОБА_5 за вказаним фактом зверталась до Дніпровського відділення поліції Херсонського відділу поліції із заявою щодо неправомірних дій з боку відповідачів. 27.05.2016 року позивач звернулась із заявою до селищної голови смт.Антонівка м.Херсон з проханням зафіксувати факт порушення права користування власним майном, однак це не призвело до усунення перешкод в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою. У зв`язку з викладеним, просила усунути перешкоди у реалізації права власності шляхом зобов`язання відповідачів звільнити жиле приміщення кімнату №1-5, площею 11,3 кв.м. у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не чинити позивачу перешкоди у користуванні її власністю, а саме: 2/3 частинами житлового будинку, та прибудинковою земельною ділянкою, площею 337 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та судові витрати покласти на відповідачів.

У лютому 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні. Свої вимоги обґрунтував тим, що він та ОСОБА_5 є власниками житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони зареєстрували своє право власності на вказане нерухоме майно. Відповідач за зустрічним позовом не займається утриманням свого майна, не проводить за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, не утримує в порядку придомову територію. Приміщення 1-5 площею 11,3 кв.м., яке розташоване в житловому будинку літ. «А» та частина сараю-літня кухня літ. «Б»., з зовнішніми розмірами 3.6 х 9.9 займається ОСОБА_6 та його сім`єю, саме ним замінені вікна на металопластикові, зроблені значні покращення стін та підлоги в кімнаті 1-5, так як стіна, яка примикає до частини домоволодіння відповідача, постійно волога та визиває грибок на стінах та стелях у зв`язку з відсутністю тривалого часу опалення у відповідачки. У зв`язку з викладеним, позивач просив припинити право власності ОСОБА_5 на приміщення 1-5 площею 11,3 кв.м., яке розташоване в житловому будинку літ. «А», та на частину сараю-літня кухня літ. «Б», з зовнішніми розмірами 3.6 х 9.9, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на вказане приміщення.

Ухвалою суду від 02.11.2017 року ОСОБА_2 залучено до участі у справі після смерті ОСОБА_6 , який є відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом.

ОСОБА_2 підтримав зустрічний позов та, з уточненнями, остаточно просив припинити право власності ОСОБА_5 на 22/100 частини домоволодіння, які складаються з: приміщення 1-5 площею 11,3 к.м., яке розташоване в житловому будинку літ. «А»; частини сараю літня кухня літ. «Б», із зовнішніми розмірами 3.6х9.9, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_10 право власності на 22/100 частини вищезазначеного домоволодіння; присудити на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію за належні їй 22/100 частини зазначеного домоволодіння у розмірі 130051,77 грн., яка внесена на депозитний рахунок Херсонського міського суду Херсонської області Решедіновим А.Б. як грошову суму коштів, що становить ринкову вартість частки ОСОБА_5 ; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 5200,00 грн., направлені на проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 вересня 2019 року первісний позов ОСОБА_5 задоволено. Вирішено усунути перешкоди у реалізації ОСОБА_5 права власності, шляхом зобов`язання ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_5 перешкоди у користуванні її власністю, а саме: 2/3 частинами житлового будинку та прибудинковою земельною ділянкою, площею 337 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи первісні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 , як власнику майна, чиняться перешкоди у користуванні ним, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, порушене право підлягає захисту.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні первісних позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Зокрема посилається на те, що суд належним чином не оцінив надані сторонами докази, не звернув уваги на те, що будинок сторонам належить на праві спільної часткової власності, виділення їх часток в окремий об`єкт неможливо, спільне проживання, через конфлікт сторін, також неможливий, а тому вирішення спору можливе за обраним апелянтом варіантом, а саме припинення права одного із співвласників на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Також посилаються на те, що задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на порушення прав власника майна, однак не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 не виконує обов`язки власника майна щодо належного його утримання. Крім того зазначають, що судом не досліджено того факту, що частки власності сторін згідно висновку експертизи не відповідають часткам зазначеним у Витягу з Державного реєстру речових прав на майно, що впливає на розмір можливої компенсації.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі всебічно оцінених доказів, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.12.2000 року ОСОБА_6 виділено у власність: з житлового будинку літ. «А» приміщення 1-4 жиле площею 14,4 кв.м. вартістю 1624 грн., сіни літ. «а-1», приміщення 1,2,3 вартістю 1730 грн., гараж літ. «Г» вартістю 1848 грн., частину сараю-літня кухня, розміром 2.1х3.6 вартістю 466 грн. з боку головного входу, хвіртку 3, огорожу 2, водопровід 1 загального користування 367 грн. Дійсна вартість виділеної частини дорівнює 6035 грн., що становить 1/3 частину. Йому же виділено в користування та володіння земельну ділянку площею 169 кв.м. разом зі спорудами та окремим виходом на АДРЕСА_1 . Виділено у власність ОСОБА_5 з житлового будинку літ. «А» приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8 загальною площею 59,4 кв.м. вартістю 6700 грн., сіни літ. «а-1», приміщення 1У вартістю 784 грн., туалет літ. «Е» вартістю 330 грн., сарай літ. «Ж» вартістю 178 грн., альтанка літ. «З» вартістю 98 грн., частину сараю-літня кухня літ. «Б», з зовнішніми розмірами 3.6 х 9.9 вартістю 2151 грн., підвал під приміщенням літ. «Б» вартістю 664 грн., хвіртку 3, огорожу 2, водопровід 1 загального користування вартістю 367 грн. Дійсна вартість виділеної частки дорівнює 12077 грн., що становить 2/3 частки. Їй же виділено в користування земельну ділянку площею 337 кв.м. разом зі спорудами та окремим входом на АДРЕСА_3 . Зобов`язано ОСОБА_6 закласти цеглою дверний отвір з приміщення 1/5 в приміщення 1-4, обладнати собі окремий вхід в свою частину літньої кухні літ. «Б» і поставити роздільну перегородку, а ОСОБА_5 обладнати собі вхід на свою ділянку згідно плану.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8490040 від 29.09.2005 року позивач зареєструвала право власності на 2/3 частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.12.2000 року.

З листа Дніпровського відділення поліції від 27.04.2016 року №36/1-2080 ОСОБА_5 , на заяву по факту неправомірних дій з боку співвласників житлового будинку, вбачається, що рекомендовано звернутись до суду для подальшого вирішення питання, так як даний факт має цивільно-правовий характер відносин. За результатами проведеної перевірки встановлено, що в даному випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення.

Згідно довідки №1267, виданої 06.06.2016 року виконкомом Антонівської селищної ради м.Херсона Херсонської області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_8 .

Відповідно до акту про зареєстрованих згідно домової книги за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 : ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . Відповідно до рішення суду ОСОБА_5 виділено у власність в житловому будинку літ. «А» - приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8 загальною площею 59,4 кв.м. вартістю 6700 грн., сіни літ. «а-1», приміщення 1 У вартістю 784 грн., туалет літ. «Е» вартістю 330 грн., сарай літ. «Ж» вартістю 178 грн., альтанка літ. «З» вартістю 98 грн., частину сараю-літня кухня літ. «Б», з зовнішніми розмірами 3.6 х 9.9 вартістю 2151 грн., підвал під приміщенням літ. «Б» вартістю 664 грн., хвіртку 3, огорожу 2, водопровід 1 загального користування вартістю 367 грн.

Відповідно до висновку №06/17 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, складеного 18.04.2017 року судовим експертом Ларченко Г ОСОБА_11 І., власник 2/3 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 не має доступу до житлового приміщення №1-5, площею 11,3 м.кв., в житловому будинку літ. «А», належного їй згідно рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.12.2000 р. Даним приміщенням користується ОСОБА_6 . ОСОБА_5 не користується своїм приміщенням №1-5 в житловому будинку літ. «А». Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.12.2000 року не виконано.

Для виконання даного рішення необхідно: зобов`язати ОСОБА_6 закласти дверний проріз цеглою з приміщення №1-4 в приміщення №1-5; зобов`язати ОСОБА_5 влаштувати дверний проріз з приміщення №1-6 в приміщення №1-5. Згідно рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.12.2000 р. ОСОБА_5 була виділена в користування ІІ-а частина земельної ділянки, площею 337,0 м.кв., разом з будівлями з окремим входом на свою частину ділянки з АДРЕСА_3 . ОСОБА_5 влаштувала окремий вхід на свою частину земельної ділянки через хвіртку АДРЕСА_4 . В користуванні своєю частиною земельної ділянки існують перешкоди для ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на її ділянці самочинно власником ОСОБА_6 встановлена внутрішня розподільча огорожа з металевої сітки, яка перешкоджає їй в користуванні належними їй господарськими спорудами, а саме: альтанкою літ. «З», сараєм літ. «Д», сараєм літ. «Ж», туалетом літ. «Е», частиною сараю літньою кухнею літ. «Б» зовнішніми розмірами 9,9мх3,6м.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 383 ЦК України визначено, що власник житла має право використовувати свою власність для проживання його та членів родини.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист прав власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов`язаного із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право ) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що у зв`язку з конфліктними ситуаціями між позивачем та відповідачами, відповідачі не надають доступу позивачу до її власності, позбавивши її права користування частиною житлового будинку (приміщення 1-5) та прибудинковою земельною ділянкою, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права. Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із відсутності законних підстав для позбавлення відповідача (за зустрічними позовними вимогами) власності.

Такі висновки суду є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що спірна частина житлового будинку це самостійне житлове приміщення, яке за рішенням суду ОСОБА_5 виділено в натурі, право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спільне володіння і користування майном є неможливим, річ є неподільною і таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Разом з тим, відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин суд, встановивши обставини справи та надавши їм належну правовому оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для припинення права власності відповідача на належну їй частину домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги щодо можливості припинення права відповідача на її частку, яка є незначною, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 364, 365 ЦК України, неможливо припинити право на частку у спільній частковій власності без згоди співвласника на отримання грошової компенсації, при існуванні одних лише обставин неможливості спільного використання сторонами майна та незначного розміру частки відповідача в спільному майні без інших обов`язкових умов, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України.

Посилання на те, що ОСОБА_5 проживає в іншому місці та не здійснює обов`язків власника щодо утримання майна, не впливає на обсяг права власності особи, на її повноваження як власника майна, не може слугувати підставою для обмеження особи у праві користування своїм жилим приміщенням, у здійсненні права власності, тим більше підставою для позбавлення відповідного права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Разом з тим, підлягають виключенню з резолютивної частини рішення помилкові посилання суду на те, що на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому зазначене не впливає на розмір судового збору, який підлягає стягненню з кожного з відповідачів за первісним позовом, оскільки розрахунок сум судом здійснено правильно.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Виключити з резолютивної частини рішення посилання суду на те, що на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір з ОСОБА_6 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2020 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Л.А. Приходько