Провадження № 2/219/550/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2020 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі: головуючого - судді Дубовика Р.Є., за участю секретаря судового засідання Кривошапко І.О., Архипенка К.П., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, в якій просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму у розмірі 94000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником житлового будинку із будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок. 04 липня 2015 року вона зі своїм сином ОСОБА_4 приїхала навідатися за адресою розташування вказаного будинку, де ними було виявлено, що житловий будинок, літня кухня, сарай, гараж не мають даху (знято шифер, перекриття з пошкодженням стін), зняті двері та ворота, а також знятий паркан. Зі слів сусідів, які були свідками незаконний дій, ними встановлено декілька невідомих осіб, які в їх відсутність займалися незаконним розбором житлового будинку та будівель і споруд. Даний факт також був зафіксований актом, складеним повноважною комісією від

04 серпня 2015 року. У зв`язку із цим, вона звернулася із відповідною заявою про вчинення

кримінальних правопорушень до органів поліції. Згідно з повідомленням про початок досудового розслідування від 03 жовтня 2015 року, яке прийнято старшим слідчим СВ Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_5 , попередня правова кваліфікація вказаним протиправним діям дана за ч. 1 ст. 194 Кримінального кодексу України, а відповідні відомості було внесено до ЄРДР. Також 17 червня 2018 року її було допитано в рамках даного кримінального

провадження. 21 березня 2017 року в якості свідка в рамках даного кримінального провадження було допитано ОСОБА_2 , який в своїх показаннях, зокрема, вказував, що між його матір`ю ОСОБА_6 та нею мав місце майновий конфлікт, який полягав у тому, що позивач, нібито, давала обіцянку після продажу зазначеного вище житлового будинку сплатити їй проценти від продажу даного будинку, оскільки такий будинок, нібито, було придбано за її спільні кошти та кошти її чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому матері ОСОБА_2 почали дзвонити сусіди по АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_8 про те, що господарські будівлі приватного домоволодіння зіпсувались, один із сараїв завалився, невідомі люди проводять розборку домоволодіння на будівельні матеріали. Після даного дзвінка ОСОБА_6 було прийнято рішення забрати шифер, яким було покрито дах будинку. Після прийняття цього рішення відповідачем разом із його тестем ОСОБА_3 вказаний шифер було знято та складено на території приватного домоволодіння ОСОБА_3 . В

подальшому відповідач дізнався, що за даним фактом вона звернулась до органів поліції. На теперішній час кримінальне провадження у даній справі триває. Згідно зі звітом про оцінку збитків від пошкодження будинку, загальна вартість збитків від пошкодження житлового будинку складає 94000 грн. Оскільки відповідач не заперечує того факту, що саме ним було здійснено зняття шиферу з її будинку, що стало наслідком спричинення їй матеріальних збитків у вигляді пошкодження належного їй майна, вважає, що є підстави для задоволення позову. Вищевказані обставини змусили її звернутися до суду.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні на вимогах позовної заяви наполягала та просила її задовольнити. Пояснила, що будинок, розташований у АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона його оформила на себе у 2013 році. 04 липня 2015 року вона приїхала до будинку та побачила, що на всіх будівлях відсутня покрівля шиферна, а саме на будинку, сараї, кухні, гаражі. ОСОБА_9 був покритий черепицею. Ще на свято Пасхи у 2015 році все було в порядку, нічого не було розібрано. Вона поїхала до міського відділу поліції, написала заяву, аби розібралися, але хто це зробив вона не знала. Слідчий Ворожбіт приїздив до неї у м. Лиман, допитував її і від нього вона дізналася, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 розібрали матеріали з належного їй будинку. Було порушено кримінальне провадження, але досудове розслідування йшло повільно. Кримінальне провадження планували закрити та вона не знає, що з ним на теперішній час. Вона вважає, що ОСОБА_10 повинен відшкодувати шкоду, оскільки він був допитаний слідчим та зізнався у вчиненому. Вона також зазначила, що її чоловік ОСОБА_7 , перебуваючи з нею у шлюбі, проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_6 більше 16 років, проте зв`язок з нею підтримував. Після його смерті вони ховали його удвох. Потім вони домовилися, що коли вона переоформить документи на будинок, то вона ОСОБА_6 віддасть якісь відсотки від вирученої за будинок суми. Але будинок не продавався та платити гроші їй не було з чого. Експерт повідомив, що будинок зруйнований через відсутність даху на будинку, у зв`язку із чим матеріальна шкода складає 94000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволені позовних вимог. Заперечував той факт, що будинок зруйнувався внаслідок того, що вони з ОСОБА_3 зняли з будинку шифер. Зазначив, що за будинком ніхто не слідкував та не доглядав. ОСОБА_7 проживав з його матір`ю приблизно з 1985-1987 року у цивільному шлюбі. Цей будинок спочатку оформлювався на його матір, але потім будинок оформили на ОСОБА_7 . Пояснив, що він особисто з ОСОБА_3 перекривав цей будинок шифером замість черепиці одразу, як вони будинок придбали. Будівлі стали руйнуватися з часом, дах попадав на будівлях, шифер з будівель позабирали люди, будинок також розграбували, він почав руйнуватися, піч розібрали, стіни почали руйнуватися, тому вони вирішили з ОСОБА_3 зняти шифер з будинку, аби зберегти та віддати його ОСОБА_1 , якщо їй потрібно. На даний час шифер у нього в наявності та він готовий повернути його. Посилається на те, що будинок він не руйнував, його зруйнували інші люди, стіни впали, висипалися, підлога була відсутня, залишився тільки дах і він вирішив його зняти. Балки вже також були зруйновані, шифер перекосився. Аби все це не зникло та не було пограбовано, він вирішив зняти шифер, який на теперішній час перебуває по АДРЕСА_2 . Шифер раніше був у вжитку, вони з ОСОБА_11 перекривали ним дах цього будинку. За цей будинок його мати повністю виплатила ОСОБА_7 гроші, будинок був спочатку оформлений на неї, потім вони перекривали дах на ньому. Згодом, аби отримати житлову субсидію, його мати переоформила цей будинок на ОСОБА_7 , але як саме він не знає. В якому році він перекривав дах будинку він не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_4 , який є сином позивача, у судовому засіданні пояснив, що все почалось з того, що його батька поховали у м. Сіверську. Вони заїхали на дачу в 2011 році, приблизно весною чи літом, та побачили, що розібрані господарські споруди, не було воріт, криша на будинку з черепиці, всередині немає дверей, піч та підлога були на місці. Інші господарські споруди частково зруйновані та розвалені. Вони з матір`ю поїхали до поліції та написали заяву про руйнування будинку та його розграбування. Тривалий час про слідство нічого не було відомо. Потім він зателефонував до поліції м. Бахмуту та було порушено кримінальне провадження. Йому дали телефон слідчого, який розслідував їхню справу, та домовилися про їх допит. Потім слідчий їм сказав, що це ОСОБА_10 винні і що вони розібрали дах на будинку. Після цього вони найняли адвоката та справа зрушила з місця, але потім їх відправили до суду для вирішення справи у цивільному порядку. До цього випадку вони навідувалися на дачу один раз на рік, а ключі від будинку залишали сусідці ОСОБА_12 , аби вона могла показувати будинок покупцям, оскільки вони дали оголошення про продаж будинку. Деякий час там проживала сім`я, яка частково робила там ремонт, але потім вони відмовилися його покупати. Востаннє вони були у будинку 04 липня 2013 року, у 2014 році не були, а потім поїхали лише у липні 2015 року. Сусідка ОСОБА_12 потім відмовилася тримати у себе ключі від будинку та віддала їх їм, сказавши, що вона не хоче бути крайньою в цій історії. Після розмови зі слідчим вони розмовляли з ОСОБА_13 та його матір`ю ОСОБА_14 . ОСОБА_15 сказав їм, що якби він не зняв шифер, то його б зняли інші люди. Стверджував, що будинок був перекритий черепицею, це він бачив на власні очі, він не знає, про який шифер йде мова. При складанні акту він не був присутній, акт було складено депутатом і акт їм передали потім.

Свідок ОСОБА_16 підтвердила суду той факт, що вона знала сім`ю ОСОБА_17 , вони жили в одному дворі. Потім він пішов жити до іншої жінки. Потім він приїжджав, пізніше захворів і в 2011 році помер. Його поховали в м. Сіверську. В 2013 році вони з ОСОБА_4 їздили до нього на могилу, в 2014 році не їздили, а в 2015 році також поїхали і прибрали на його могилі. Потім вони заїхали до нього на дачу, там все було розбито, даху не було, вікна розбиті. Гараж був перекритий шифером, а будинок черепицею, споруди майже всі зруйновані. Всередині будинку був безлад, все розкидано, стіни подекуди зруйновані. Вони спитали у сусідів, чи бачили вони щось, і сусіди сказали, що дах розібрали ОСОБА_18 та ще якийсь чоловік. Куди вони поділи будматеріали, шифер та черепицю, вони не знають. Стверджувала, що будинок був перекритий черепицею, вона особисто її бачила у 2013 році.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є матір`ю відповідача ОСОБА_2 . Вони з ОСОБА_7 стали спільно проживати у 1989 році та прожили з ним 22 роки. У них була домовленість не ображати дітей один одного. Вона хотіла мати свій будинок, вони вирішили купити дачу, аби була своя земля. Потім купили будинок, в ньому все було неохайно, вони ремонтували будинок як могли. Будинок був перекритий черепицею, вони його придбали приблизно в 2000-2001 році, оформили на неї, але гроші платили за нього навпіл. Балка на даху згнила та дах почав протікати, тому вона попросила сина ОСОБА_2 перекрити кришу шифером та прибрати черепицю. Це було приблизно через 2-3 роки після купівлі будинку чи раніше. Шифер вони брали у людей, який був у вжитку. Дах на будинку шифером перекривав її син ОСОБА_15 та його тесть ОСОБА_3 ОСОБА_7 не хотів там нічого робити, вона запропонувала, що будинок буде її, а він отримає половину грошей від неї. Вона повністю йому виплатила половину грошей. Потім вона запропонувала переоформити будинок на нього, незважаючи на те, що вона йому сплатила половину грошей. Будинок вона переоформила за договором купівлі-продажу, хоча нотаріус, дізнавшись, що вони перебувають у цивільному шлюбі, дуже здивувалася та сказала, що вона вчиняє неправильно. Вона працювала там сама та ОСОБА_7 їй не допомагав. Приблизно в 2004 році ОСОБА_7 захворів на онкологічну хворобу, хворів 7 років і в 2011 році помер. Після його смерті вона запропонувала ОСОБА_1 віддати всі документи на будинок, а ОСОБА_1 , якщо продасть будинок, сплатить їй частину грошей. ОСОБА_1 на це погодилася. У ОСОБА_7 був депозит в банку, він за життя зняв гроші та купив мотоцикл онуку, вона туди не втручалася. Депозит отримала ОСОБА_19 , але грошей їй не дала. Вона чула, що ОСОБА_1 збиралася продавати будинок, але не змогла. Сім`я ОСОБА_17 фактично залишила цей будинок без нагляду та його почали розграбовувати. Сусідка ОСОБА_20 говорила їй, що впав сарай, завалився. Потім вона зателефонувала їй та сказала, що там вже немає нічого живого, все зруйнувалося та люди все розкрадають. Свідок сказала, що будинок перекривали вони, оскільки шифер ще можна врятувати, тому його потрібно зняти, інакше його знімуть та вкрадуть інші люди. Тоді ОСОБА_15 разом з тестем ОСОБА_11 зняли шифер, шифер поклали у тестя, аби потім віддати його ОСОБА_1 . Він до теперішнього часу так і лежить на подвір`ї у ОСОБА_11 . На той час вони не спілкувалися з ОСОБА_17 , їхніх телефонів у неї не було. Вони вирішили зняти шифер з благих намірів, оскільки будинок розтягнули вже, всередині не було ані пічі, ані підлоги, взагалі нічого не було.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає у будинку АДРЕСА_3 , її будинок знаходиться майже навпроти спірного будинку АДРЕСА_3 . Раніше у будинку АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_22 та її чоловік ОСОБА_7 . Будинок був невеликий, мазаний, вони його ремонтували як могли. Це у них була як дача, все там було старе і слабке. Вони працювали на городі. Раніше будинок був перекритий черепицею, потім син ОСОБА_6 ОСОБА_15 та його тесть перекрили дах будинку шифером. Шифер той був не новий, тобто він був у вжитку. Вона бачила кришу з шифером. Коли точно це було, зараз вона не пам`ятає. Потім ОСОБА_7 помер і ОСОБА_6 перестала з`являтися у будинку. Потім будинок стали розбирати, розграбовувати потроху, завалилася одна стіна сараю чи прибудови. Вона зателефонувала ОСОБА_10 і сказала, що все дуже погано з будинком, оскільки знала, що будинок належить їй та повідомляти про це необхідно їй. Потім вона дізналася, що ОСОБА_15 зі своїм тестем з даху будинку зняв шифер. Їй відомо, що вони це зробили, аби зберегти хоч шифер, оскільки будинок та інші будівлі вже розграбували. Особисто вона не бачила, хто і коли знімав шифер. Потім вона дізналася, що на ОСОБА_2 подали до суду позов. Вона вважає, що ОСОБА_18 будинок не руйнував та до цього не причетний, а він, навпаки, хоча б зберіг шифер.

Свідок ОСОБА_23 у судовому засідання пояснила, що вона є рідною сестрою ОСОБА_24 , яка раніше була власницею будинку АДРЕСА_3 . Зазначила, що цей будинок будувався у 1950-х роках при ній, будинок дерев`яний, мазаний глиною і оббитий дошками. Потім вони добудували літню кухню, туалет, гараж з цегли. Її чоловік помер рано, вона проживала сама і через поганий стан здоров`я вирішила продати свій будинок. Це було приблизно у 2005 році. Будинок купила ОСОБА_6 . Свідок проходила повз будинку та бачила, що ОСОБА_6 використовувала будинок як дачу. Приблизно у 2011 році будинок був ще в порядку, але потім став занедбаний, стало все руйнуватися, сипатися, вона здивувалася, що трапилося з будинком. Коли у будинку проживала її сестра ОСОБА_24 , то будинок був перекритий черепицею, а потім через 1-2 роки вона побачила, що дах будинку інші власники будинку перекрили шифером. Будинок з часом став руйнуватися все більше і більше, вона бачила це приблизно два рази на рік, коли проходила повз будинку. Літня кухня та гараж були розвалені, даху на будинку не було.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, допитавши свідків, подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі біржового контракту № 284-Н (договору купівлі-продажу) від 14 вересня 2001 року, ОСОБА_24 продала, а ОСОБА_22 купила житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на приватизованій земельній ділянці. Вартість майна, що продається, складала 1700 грн. (а.с. 124).

Оскільки на дату укладання біржового контракту № 284-Н (договору купівлі-продажу) від 14 вересня 2001 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, ОСОБА_6 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_24 про визнання права власності на житлове приміщення.

Рішенням Артемівського районного суду Донецької області від 16 травня 2003 року у справі № 2-652-2003 визнано за ОСОБА_14 право приватної власності на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 122). Право приватної власності за ОСОБА_6 зареєстровано Комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Артемівська 28 травня 2004 року, про що видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3716311 від 28 травня 2004 року (а.с. 123).

Згідно з договором купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 21 червня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Другої артемівської державної нотаріальної контори Літвіновою В.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 2419, ОСОБА_22 продала, а ОСОБА_7 купив жилий будинок з спорудами і побудовами та земельну ділянку площею 0,1741 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Продаж будинку вчинено за 1000 грн. (а.с. 125).

Відповідно до довідки КП «Бахмутське бюро технічної інвентаризації», виданої з відомостями станом на 31 грудня 2012 року, ОСОБА_6 на праві приватної власності належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Артемівською філією Донецької товарної біржі 14 вересня 2001 року за № 284, та на підставі рішення Артемівського районного суду від 16 травня 2003 року у справі № 2-652-2003. Житловий будинок було продано 21 червня 2004 року (а.с. 121).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 квітня 2013 року, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М. та зареєстрованим в реєстрі зі № 1263, спадкоємицею зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7 , 1947 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою артемівською державною нотаріальною конторою 21 червня 2004 року по реєстру за № 2419 і зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 червня 2004 року за № 6029290, № 3277-16. За вищезгаданою адресою знаходиться один одноповерховий дерев`яний будинок А1аа та такі господарсько-побутові будівлі та споруди: цегляна літня кухня Б, цегляний сарай В, цегляний льох Г, цегляний сарай Д, цегляний сарай Е, цегляна вбиральня И, огорожа 1-2, колодязь 3. Вартість спадкового майна становити 13475 грн. (а.с. 9), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2920981 від 25 квітня 2013 року (а.с. 11-12).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 квітня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М. та зареєстрованого в реєстрі зі № 1261, спадкоємицею зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7 , 1947 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею -0,1000 га, кадастровий номер :00:002:0340, яка розташована на території АДРЕСА_1 (а.с. 13), про що також свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 33873783 від 25 квітня 2013 року (а.с. 14-15).

У судовому засіданні досліджено та проаналізовано надані позивачем копії матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003075 від 03 жовтня 2015 року за ч. 1 ст. 194 КК України, згідно з якими в період часу з червня 2015 року по 04 липня 2015 року невстановлені особи пошкодили майно, яке знаходилося на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 , а саме пошкодили дах будинку, літньої кухні, сараю, гаражу, перекриття стін, огорожу домоволодіння, чим спричинили ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 35000 грн. (а.с. 19-33).

У відповідь на запит суду від 10 серпня 2020 року Бахмутським ВП ГУНП в Донецькій області повідомлено, що за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003075 від 03 жовтня 2015 року внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України. 22 червня 2019 року по кримінальному провадженню № 0003075 від 03 жовтня 2015 року прийнято рішення за ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 119).

Згідно з копією постанови про закриття кримінального провадження від 22 червня 2019 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003075 від 03 жовтня 2015 року, про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Слідчим у постанові зазначено, що дії особи, яка скоїла пошкодження майна потерпілої ОСОБА_1 формально містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, але через відсутність підтвердження вказаних дій, відсутність жодного документа про завданий матеріальний збиток, відсутність суб`єкта кримінального правопорушення, а також те, що у ході слідства не здобуто доказів, які б вказували на наявність складу злочину у вищевказаному діянні, немає можливості встановити суб`єктивну сторону кримінального правопорушення (а.с. 120).

Відповідно до звіту № DP190820-C1 про оцінку збитків від пошкодження, складеного оцінювачем ОСОБА_25 , станом на 30 серпня 2019 року збитки від пошкодження житлового будинку загальною площею 37,9 м?, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складають 94000 грн. (а.с. 34-71).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Сіверську Бахмутського району Донецької області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2020 року (а.с. 93).

Ухвалою суду від 12 травня 2020 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в частині позовних вимог до ОСОБА_3 закрито у зв`язку з його смертю (а.с. 98).

Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як видно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи (Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії); б) наявність шкоди (Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом цієї статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України від 21.12.2005 року).

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Тобто ч. 2 ст. 1166 ЦК України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Судом встановлено, що постановою слідчого Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області Ворожбіта Д.М. від 22 червня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003075 від 03 жовтня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. При цьому, слідчим у постанові зазначено, що дії особи, яка скоїла пошкодження майна потерпілої ОСОБА_1 формально містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, але через відсутність підтвердження вказаних дій, відсутність жодного документа про завданий матеріальний збиток, відсутність суб`єкта кримінального правопорушення, а також те, що у ході слідства не здобуто доказів, які б вказували на наявність складу злочину у вищевказаному діянні, немає можливості встановити суб`єктивну сторону кримінального правопорушення (а.с. 120).

Згідно з вимогами ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже у судовому засіданні встановлено, що неправомірність поведінки відповідача ОСОБА_2 не була доведена будь-яким судовим рішенням чи іншими доказами, дії відповідача не були у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною позивачу шкодою, тобто спричинена позивачу шкода не виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача ОСОБА_2 .

З показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 встановлено, що спочатку почав руйнуватися спірний будинок АДРЕСА_3 та господарські споруди на території вказаного будинку, а вже потім, коли будинок та господарські споруди були розграбовані, стіни та вікна розбиті, відповідач ОСОБА_2 , з метою зберегти хоча б шифер з даху будинку, прийняв рішення про зняття шиферу з даху будинку. При цьому, показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_16 даних обставин не спростовують.

Оскільки причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, а відповідачем доведено відсутність його вини у заподіянні шкоди (у зв`язку із наявністю вини інших невстановлених осіб та у зв`язку із дією об`єктивних обставин), то відповідач звільняється від її відшкодування, оскільки шкоди завдано позивачу не з його вини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових норм та досліджених в судовому засіданні доказів, виходячи з принципу диспозитивності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки у судовому засіданні не підтвердився той факт, що шкода, завдана майну позивача ОСОБА_1 , виникла внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином, понесені позивачем судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 16, 1166 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2020 року.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.Є. Дубовик

20.11.2020