У Х В А Л А

Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа № 515/243/19

провадження № 61-9439ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської районної ради Одеської області на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 травня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» про визнання противоправним наказу та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської районної ради Одеської області про визнання противоправним наказу та поновлення на роботі, в якому просило визнати неправомірними та скасувати накази, поновити її на роботі.

Позов мотивовано тим, що наказом № 279-Р від 04 вересня 2017 року комунальним закладом «Татарбунарська центральна районна лікарня» її було переведено на посаду провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні на умовах зовнішнього сумісництва на 2017 рік або до прийняття основного працівника на цю посаду.

Наказом № 64-Р від 14 січня 2019 року комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» її було звільнено із займаної посади провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні та припинено трудовий договір з підстав зарахування на роботу основного працівника.

Проте, згідно медичного висновку комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» за № 40 від 25 січня 2019 року вбачається, що вона знаходилася на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, вагітність терміном 28 тижнів. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки на момент звільнення вона була вагітна.

Під час розгляду справи, ухвалою суду, у зв`язку з реформуванням, замінений первісний відповідач комунальний заклад «Татарбунарська центральна районна лікарня» на належного відповідача комунальне некомерційне підприємство «Татарбунарська центральна районна лікарня».

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2019 року, яке залишено без зміни постановою Одеського апеляційного суду від 18 травня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано наказ комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» № 64-Р від 14 січня 2019 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 .

Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади провідного економіста комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» незаконним та поновлено ОСОБА_1 на посаді з якої її було звільнено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду в частині поновлення на роботі піддано негайному виконанню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком яким погодився апеляційний суд, виходили з того, що існує лише одна додаткова підстава для звільнення сумісника - прийняття на роботу іншого працівника, який не є сумісником, тобто для якого ця робота буде основною (п. 8 Положення № 43). У цьому випадку в наказі про прийняття на роботу необхідним є посилання на ст. 7 КЗпП (передбачає можливість установлення законодавством додаткових підстав припинення трудового договору для окремих категорій працівників) та п. 8 Положення № 43. У цьому випадку звільнення сумісника допускається без попередньої згоди профспілкового комітету та попередження за 2 місяці працівника.

На працівників-сумісників поширюються норми трудового законодавства стосовно прийняття і звільнення з роботи, установлення неповного робочого часу, надання відпусток тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції виходили з того, що при звільненні позивачки відповідачем було порушено вимоги ст. 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вона була вагітна.

17 червня 2020 року , через засоби поштового зв`язку, до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської районної ради Одеської області на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 травня 2020 року, у якій скаржник просить зазначені судові рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У касаційній скарзі скаржник зазначає як на підставу касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини 2 статті 389 ЦПК України.

Скаржник вважає, що суди застосували статті 7, 43, п.2 ст. 36, ч.3 ст. 184, ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, без врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі №592/11917/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 306/544/17, від 30 січня 2018 року у справі №758/13672/13 та в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №21-303а13 щодо звільнення сумісника у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Як вбачається, між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства, пов`язані з правовідносинами між робітником та роботодавцем, тому при вирішенні спору між сторонами, а тому слід керуватися Кодексом законів про працю України.

Судами встановлено, що на підставі наказу № 279-Р від 04 вересня 2017 року КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» ОСОБА_1 . було переведено на посаду провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні на умовах зовнішнього сумісництва на 2017 рік або до прийняття основного працівника на цю посад.

Відповідно до наказом № 64-Р від 14 січня 2019 року КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» ОСОБА_1 . було звільнено із займаної посади провідного економіста Татарбунарської центральної районної лікарні та припинено трудовий договір з підстав зарахування на роботу основного працівника.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, відповідно до медичного висновку № 40 КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» від 25 січня 2019 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Татарбунарській жіночій консультації, вагітність терміном 28 тижнів.

Наказом від 24 квітня 2017 року № 36 ТОВ «Октан», ОСОБА_1 прийнято на роботу з 02 травня 2017 року на посаду оператора АЗС № 4 м. Татарбунари (а.с. 36).

Також, відповідно до наказу № 51-ОД від 14 червня 2019 року КНП «Татарбунарська центральна районна лікарня» про внесення змін до штатного розпису, скасовано посаду на які працювала позивачка.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Разом з тим, виходячи з положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень ст. 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно декількох підприємства, установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом (п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту та Мінфіну від 28 червня 1993 року № 43, далі - Положення № 43).

Отже, існує лише одна додаткова підстава для звільнення сумісника - прийняття на роботу іншого працівника, який не є сумісником, тобто для якого ця робота буде основною (п. 8 Положення № 43). У цьому випадку в наказі про прийняття на роботу необхідним є посилання на ст. 7 КЗпП (передбачає можливість установлення законодавством додаткових підстав припинення трудового договору для окремих категорій працівників) та п. 8 Положення № 43. У цьому випадку звільнення сумісника допускається без попередньої згоди профспілкового комітету та попередження за 2 місяці працівника.

На працівників-сумісників поширюються норми трудового законодавства стосовно прийняття і звільнення з роботи, установлення неповного робочого часу, надання відпусток тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, перебування позивача у стані вагітності на день її звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, за відсутності ліквідації підприємства, установи, організації, наявність дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП України) а у одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда, є безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді.

Відповідно до положень пункту 2 статті 8 Європейської соціальної хартії, вчиненої 03 травня 1996 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V та відповідно до якого Україна взяла на себе зобов`язання вважати обов`язковими названі статті та пункти частини II Хартії, незаконним вважається звільнення роботодавцем жінки в період її вагітності або відсутності на роботі у зв`язку з відпусткою, або в період після її повернення на роботу, установлений національним законодавством.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №505/3097/17-ц.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції, прийшли до обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивачки, відповідачем було порушено вимоги статті 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вона була вагітна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Доводи касаційної скарги, про те, що суди застосували статті 7, 43, п.2 ст. 36, ч.3 ст. 184, ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, без врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі №592/11917/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 306/544/17, від 30 січня 2018 року у справі №758/13672/13 та в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №21-303а13, є безпідставними, оскільки наведені постанови, ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин справи.

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення з урахуванням висновків Верховного Суду у даних правовідносинах.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності цього судового рішення.

Керуючись частинами другою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської районної ради Одеської області на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 травня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» про визнання противоправним наказу та поновлення на роботі, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров