У Х В А Л А

17 грудня 2020 року суддя Черкаського районного суду Черкаської області Морозов В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позовуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 та Тубільцівська сільська рада Черкаського району Черкаської області про поділ житлового будинку в натурі, -

в с т а н о в и в:

Заявник звернувся до суду з указаною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що ним подано позовну заяву про поділ в натурі житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначає, що як йому, так і відповідачу ОСОБА_2 належить по 1/2 частині вказаного будинку. Вважає, що оскільки відповідачем вже було подаровано іншій особі належну їй частину квартири, відносно якої розглядається позовна заява у Соснівському районному суді м. Черкаси, існує вірогідність, що остання може розпорядитися належною їй частиною житлового будинку, що в подальшому призведе до неможливості виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

У зв`язку із вищевикладеним, заявник просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованої за відповідачем ОСОБА_2 , заборонивши її відчуження.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст.158 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду) - ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

П. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» наголошує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу позивача та відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України.

Заявником не наведено жодних підстав для забезпечення позову, не надано відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, чи призведе до порушення прав заявника. Не зазначено у чому саме є гостра необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину житлового будинку, що належить відповідачу, шляхом заборони її відчуження.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача, зокрема відсутні докази, що свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на здійснення реалізації даного майна.

Суд констатує, що відомостей про будь-які реальні дії відповідача щодо відчуження указаного майна суду не надано, а доводи заявника зводяться лише до припущень. Крім того, факт дарування належної відповідачу частини квартири не свідчить про наміри останньої щодо відчуження частини домоволодіння.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає дану заяву безпідставною та необґрунтованою, та приходить до висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 149-153,353 ЦПК України,-

у х в а л и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову- відмовити.

Ознайомитись з повним текстом ухвали, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційні скарги на ухвалу можуть бути подані протягом 15 днів з дня її складення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду.

Суддя: В. В. Морозов