Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 528/409/18

провадження № 61-20867 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес»;

представник відповідача - ОСОБА_3 ;

третя особа - комунальне підприємство «Центр надання послуг та консультацій Гребінківської районної ради Полтавської області»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 15 липня 2019 року у складі судді Татіщевої Я. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Бондаревської С. М., Кривчун Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - СТОВ «Прогрес»), третя особа - комунальне підприємство «Центр надання послуг та консультацій Гребінківської районної ради Полтавської області» (далі - КП ««Центр надання послуг та консультацій Гребінківської районної ради Полтавської області»), про визнання додаткових угод до договорів оренди землі недійсними та скасування державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в адміністративних межах Григорівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області за межами населеного пункту, а саме: площею 4,5 га, державний акт від 07 квітня 2006 року серії ПЛ № 175378, кадастровий номер :00:003:0029; площею 4,5 га, державний акт серії ПЛ № 175377, кадастровий номер :00:003:0028.

Вказувала, що 26 січня 2012 року вона уклала зі СТОВ «Прогрес» два договори оренди вищевказаних земельних ділянок із кінцевим строком оренди землі до 01 липня 2018 року.

Зазначила, що наприкінці 2017 року вона звернулася до представника СТОВ «Прогрес» Довбиша Р. П. з питанням щодо поновлення договорів оренди землі, укладених 26 січня 2012 року, на що отримала відповідь, що найближчим часом будуть підготовлені проекти додаткових угод до договорів оренди землі (щодо поновлення строку оренди) та передані їй на підпис. Однак, у грудні 2017 року представник відповідача передав їй два примірника додаткових угод від 15 жовтня 2015 року до договорів оренди від 26 січня 2012 року, у яких був проставлений її підпис, зроблений іншою особою замість неї, та повідомив, що додаткові угоди вже зареєстровані і строк оренди пролонгований до 31 грудня 2028 року.

Наголосила, що на її вимогу надати копії витягів з державного реєстру прав про реєстрацію додаткових угод їй було відмовлено.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсними додаткові угоди від 15 жовтня 2015 року до договорів оренди землі від 26 січня 2012 року щодо передачі в оренду відповідачу терміном до 31 грудня 2028 року земельних ділянок площею 4,5 га (кадастровий номер :00:003:0029) та площею 4,5 га (кадастровий номер :00:003:0028), скасувати записи про державну реєстрацію прав оренди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 15 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду від 15 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 26 січня 2012 року щодо передачі в оренду СТОВ «Прогрес» терміном до 31 грудня 2028 року земельної ділянки площею 4,5 га, право власності на яку посвідчено державним актом від 07 квітня 2006 року, серія ПЛ №175378 та витягом з Державного реєстру речових прав № 5652115, кадастровий номер земельної ділянки :00:003:0029, розташовану в адміністративних межах Григорівської сільської ради Гребінківськогого району Полтавської області за межами населеного пункту.

Скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 4,5 га, кадастровий номер :00:003:0029, розташовану в адміністративних межах Григорівської сільської ради Гребінківськогого району Полтавської області за межами населеного пункту, яка проведена реєстраційною службою Гребінківського районного управління юстиції Полтавської області на підставі додаткової угоди від 15 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 26 січня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» (номер запису про інше речове право 1522826).

Визнано недійсною додаткову угоду від 15 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 26 січня 2012 року щодо передачі в оренду СТОВ «Прогрес» терміном до 31 грудня 2028 року земельної ділянки площею 4,5 га, право власності на яку посвідчено державним актом від 07 квітня 2006 року, серія ПЛ № 175377 та витягом з Державного реєстру речових прав № , кадастровий номер земельної ділянки :00:003:0028, розташовану в адміністративних межах Григорівськоїсільської ради Гребінківського району Полтавської області за межами населеного пункту.

Скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 4,5 га, кадастровий номер :00:003:0028, розташовану в адміністративних межах Григорівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області за межами населеного пункту, яка проведена реєстраційною службою Гребінківського районного управління юстиції на підставі додаткової угоди від 15 жовтня 2015 року до договору оренди землі від 26 січня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» (номер запису про інше речове право 1524408). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що орендодавець ОСОБА_1 не підписувала оспорювані додаткові угоди, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 травня 2019 року № 1267/1269/19-32, а, отже, відсутнє волевиявлення власника. Вказані обставини є підставою для визнання додаткових угод до договорів оренди недійсними та скасування державної реєстрації права оренди.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року апеляційну скаргу СТОВ «Прогрес» залишено без задоволення. Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 15 липня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що висновком судової почеркознавчої експертизи підтверджено, що підпис орендодавця в додатковій угоді від 15 жовтня 2015 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, тому наявні підстави для визнання спірних додаткових угод недійсними, оскільки вони не відповідають волевиявленню власника земельних ділянок як орендодавця. Виплата відповідачем та одержання позивачем орендної плати не спростовую викладених висновків та не свідчать про наступне схвалення додаткових угод, оскільки така плата проводилася в період дії договорів оренди від 26 січня 2012 року, укладених строком на п`ять років, за користування належними позивачці земельними ділянками.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року СТОВ «Прогрес» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито, витребувано цивільну справу № 528/409/18 з Гребінківського районного суду Полтавської області.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги той факт, що позивачкою відбулося фактичне схвалення підписаних не нею додаткових угод від 15 жовтня 2015 року, так як за період з 2015 року по 2017 року вона отримувала від відповідача орендну плату за користування земельними ділянками, що підтверджується свідченнями позивача та документами. Позивачка була обізнана про укладення додаткових угод до договорів оренди землі, бажала їх виконання, бажала отримання орендної плати, виконувала дії, направлені на отримання орендної плати, отримувала орендну плату, проте через деякий час після неодноразового отримання орендної плати, звернулись до суду із позовом про визнання додаткових угод до договорів оренди землі недійсними у зв`язку з тим, що підпис на додаткових угодах до договорів проставлений нібито не нею.

Позивачка вчинила всі дії, що підтверджують її волевиявлення на укладення додаткових угод до договорів оренди землі та їх виконання, а, отже, прийняла пропозицію відповідача на укладення додаткових угод до договорів оренди її земельних ділянок.

Позивачка своїми діями щодо виконання умов спірних додаткових угод до договорів оренди землі підтвердила, що додаткові угоди до договорів та договори оренди землі із СТОВ «Прогрес» відповідають її внутрішній волі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вказувала на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на підставі державних актів про право власності на земельну ділянку: від 07 квітня 2006 року серія ПЛ № 175378 та від 07 жовтня 2006 року ПЛ № 175377, належить на праві власності дві земельні ділянки, кожна площею 4,5 га, відповідно з кадастровими номерами :00:003:0028 та :00:003:0029, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташовані в адміністративних межах Григорівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області (а.с. 5-6, т. 1).

26 січня 2012 року ОСОБА_1 було укладено договори оренди вказаних земельних ділянок та передано їх в оренду строком на п`ять років орендарю - СТОВ «Прогрес».

Пунктами 4.3 вказаних договорів передбачено, що договір набирає чинності після підписання його сторонами та його державної реєстрації. Державна реєстрація цих договорів оренди здійснена 04 липня 2013 року реєстраційною службою Гребінківського районного управління юстиції Гребінківського району Полтавської області (а.с. 7-10, т. 1).

Додатковими угодами від 15 жовтня 2015 року до договорів оренди землі від 26 січня 2012 року строк дії останніх продовжено до 31 грудня 2028 року. Крім того, вказаними додатковими угодами збільшено розмір орендної плати з 5 % до 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 12-21, т. 1).

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 травня 2019 року № 1267-1269/19-32, складеним Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підписи від імені ОСОБА_1 , що містяться в графі «Від орендодавця» ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_1 » на останньому аркуші додаткової угоди від 15 жовтня 2015 року до договорів оренди землі від 26 січня 2012 року (земельні ділянки площею 4,5 га з кадастровими номерами :00:003:0028 та :00:003:0029) виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її підпису (а.с. 179).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга СТОВ «Прогрес»підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої-третьої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій в повній мірі не відповідають.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від З0 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася з вимогою про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі, посилаючись на те, що ці додаткові угоди вона не підписували, їх умови не погоджувала.

Суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, за якими спірні додаткові угоди позивач не підписувала та, відповідно, з істотними умовами цих додаткових угод не погоджувалася.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Ураховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на тому, що вона не укладала оспорювані додаткові угоди, користування належними їй земельними ділянками відповідачем без договірних відносин є незаконним.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Більш того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Оскільки факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 (орендодавця) на укладення оспорюваних додаткових угод до договорів оренди землі, підтверджується категоричним висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 травня 2019 року № 1267-1269/19-32, складеним Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, то такі додаткові угоди є неукладеними.

Тому ефективним способом захисту позивача є звернення до суду з позовом про повернення земельних ділянок, які є предметом договорів оренди, а не визнання таких правочинів недійсними, як обґрунтовувала позов позивач.

Отже, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів із відповідними позовними вимогами.

Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірний договір позивач не підписувала та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала.

На підтвердження вказаних обставин щодо неукладення спірного договору належним доказом є висновок експерта, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_5 у графі «орендодавець» договору оренди землі від 01 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ «Міжлісся», виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Таким чином, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Разом з тим, позивачем також заявлена вимога про скасування державної реєстрації додаткових угод до договорів оренди землі.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (стаття 19 ЦПК України).

Виникнення спірних правовідносин обумовлено наявністю між ОСОБА_1 та СТОВ «Прогрес» спору про право оренди на земельні ділянки, оскільки додаткові угоди до договорів оренди землі вона не підписувала, тому вони є неукладеними, а державна реєстрація зазначених правочинів порушує її права на користування та розпорядження зазначеною власністю.

Вказана вимога свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин, тому ця позовна вимога правильно заявлена в порядку цивільного судочинства та підлягає розгляду судом загальної юрисдикції.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як встановлено судами, додаткові угоди від 15 жовтня 2015 року до договорів оренди землі від 26 січня 2012 року зареєстровані реєстраційною службою Гребінківського районного управління юстиції Полтавської області.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Власником спірних земельних ділянок на час подання позову є ОСОБА_1 , що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку від 07 квітня 2006 року серія ПЛ № 175378 та серія ПЛ № 175377, що відповідає вимогам ЦК України, ЗК України.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Разом з тим, реєстрація неукладених між сторонами додаткових угод від 15 жовтня 2015 року до договорів оренди землі від 26 січня 2012 року порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю -земельними ділянками площею 4,5 га (кадастровий номер :00:003:0029) та площею 4,5 га (кадастровий номер:00:003:0028), розташованими в адміністративних межах Григорівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області.

Отже, реєстрація права оренди СТОВ «Прогрес» на вищевказані земельні ділянки, коли додаткові угоди до договорів оренди позивач фактично не підписувала, тобто ці правочини є неукладеними, не відповідає вимогам закону.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечує реальне відновлення порушеного права.

На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування права оренди земельної ділянки площею 4,5 га, кадастровий номер :00:003:0029, та земельної ділянки площею 4,5 га, кадастровий номер :00:003:0028, розташованих в адміністративних межах Григорівської сільської ради Гребінківськогого району Полтавської області за межами населеного пункту.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від: 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17 (провадження № 61-40620св18), 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18).

Відтак, судові рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог про визнання додаткових угод недійсними з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із обранням неефективного способу захисту.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та ухвалення у справі нового рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання додаткових угод недійсними, то судові витрати, понесені відповідачем за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 057 грн 50 коп. та за подання касаційної скарги у розмірі 1 409 грн 60 коп., слід стягнути із ОСОБА_1 на користь СТОВ «Прогрес».

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» задовольнити частково.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 15 липня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання додаткових угод недійснимискасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», третя особа - комунальне підприємство «Центр надання послуг та консультацій Гребінківської районної ради Полтавської області», про визнання додаткових угод до договорів оренди землі недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» 1 057 грн 50 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги, та 1 409 грн 60 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання касаційної скарги.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович