Справа № 755/4850/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Дудник В.О., Чуб Н.С., Шилохвості А.І., Сіренко Д.В., Бодні Є.О., Юдицькому К.О., Кравченко А.С.

позивача - ОСОБА_2

представників позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: Головне управління юстиції м. Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Білоконь Р.В., від 12 травня 2008 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилося спадкове майно, що складається з 2/3 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкова справа за померлим заведена у приватного нотаріуса Полежаєва О.Є., якому позивач подав заяву про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги, але на момент подачі заяви виявилось, що його батько за життя склав заповіт, яким заповів йому 2/9 частини квартири, а відповідачу, ОСОБА_5 , - 4/9 частини квартири. Заповіт порушує права позивача як спадкоємця першої черги на усе спадкове майно. Стан здоров`я батька був нестабільний та він завжди потребував постійного догляду, був як фізично так і психічно нездоровий, отже не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій, що свідчить про те, що заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Білоконь Р.В., складений особою, яка через свій власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення свої дій, у зв`язку з чим такий заповіт має визнаватися недійсним.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: Головне управління юстиції м. Києва, якупризначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачу запропоновано подати письмові заперечення проти позову.

У судовому засіданні 29 травня 2017 року, до початку розгляду справи по суті, ухвалою суду, постановленою відповідно до ч. 4 ст. 209 ЦПК України (в редакції чинній на момент прийняття процесуального рішення), до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. та витребувані письмові докази, а саме матеріали спадкової справи заведеної щодо майна померлого ОСОБА_7

08 червня 2017 року до суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_5 проти позовних вимог позивача ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним з письмовими доказами на їх обґрунтування. Відповідач зазначає, що є рідною дочкою спадкодавця, ОСОБА_7 , та рідною сестрою позивача, ОСОБА_2 . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 05 квітня 1993 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що вказана як спадщина у заповіті, який оспорюється позивачем, належала на праві власності у визначених частинах - спадкодавцеві ОСОБА_7 , його дружині - рідній матері відповідача та позивача - ОСОБА_8 та старшому сину позивача - ОСОБА_9 , який був включений до процесу приватизації квартири на прохання позивача. Склавши заповіт від 12 травня 2008 року, за життя спадкодавець пояснив, що такі пропорції при розподілі квартири, 4/9 частини на користь відповідача та 2/9 частини на користь позивача, він вказав, виходячи із того, що раніше 1/3 цієї квартири була передана у власність сину позивача шляхом включення його до приватизації. Таким чином спадкодавець свідомо урівняв частини між сім`ями двох своїх дітей. На момент складання заповіту заповідач, хоча і був людиною пенсійного віку, займав посаду начальника транспортного відділу служби безпеки готелю «Прем`єр - Палац». Жодних скарг, звернень до лікарів ОСОБА_7 з приводу психічних розладів на момент складання заповіту та впродовж тривалого часу після цього не було. Відносини спадкодавця з позивачем та його сім`єю носили тривалий неприязний характер, оскільки ОСОБА_7 часто скаржився на позивача, який грубо поводився, забрав у батька документи, відбирав у нього пенсію. З приводу відібраних документів та грошей ОСОБА_7 07.01.2012 р. звертався з заявою до начальника ГУ МВС України в м. Києві з проханням вжити заходів щодо підлеглого - на той час працівника поліції ОСОБА_2 та посприяти у поверненні особистих документів. У 2013 році позивач звертався до суду з заявою про визнання батька, ОСОБА_7 , недієздатним, але в подальшому відкликав таку заяву. Тривалий час ОСОБА_7 проживав з сім`єю відповідачки, допомагав по господарству, гуляв з собаками, завжди поводив себе адекватно та цілком врівноважено. Пригнічений стан батька був викликаний виключно брутальною поведінкою сина - позивача ОСОБА_2 та членів його сім`ї та мав місце виключно після контактів, телефонних розмов чи безпосереднього спілкування з позивачем.

20 червня 2017 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України, у яких зазначається про необхідність доказування обставин, на які посилається позивач у позовній заяві. Оскільки дії посадових осіб Управління та його підпорядкованих органів позивачем не оскаржуються, розгляд справи залишає на розсуд суду. Просить розглянути справу за відсутності представника з урахуванням фактичних обставин справи та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про витребування доказів - медичної документації на померлого ОСОБА_7 та належним чином засвідченої копії матеріалів спадкової справи.

11 квітня 2018 року до суду від Комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Шевченківського району м. Києва надійшла відповідь щодо надання медичної документації відносно ОСОБА_7

23 квітня 2018 року до суду від Київського державного нотаріального архіву надійшла належним чином завірена копія спадкової справи заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полежаєвим О.Є. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7

25 квітня та 02 травня 2018 року до суду надійшла відповідь Київського міського клінічного онкологічного центру на запит суду щодо надання медичної документації.

22 травня 2018 року представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано клопотання про визнання обов`язковою явки учасника процесу - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. та пояснення щодо розміру понесених можливих судових витрат.

Ухвалою суду від 23 травня 2018 року було відмовлено у задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: Головне управління юстиції м. Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. про визнання заповіту недійсним.

Цього ж дня ухвалою суду закінчено підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі; в судове засідання викликано сторони по справі, свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , заявлений позов підтримав та просив його повністю задовольнити, з урахуванням обставин справи, наявної у справі медичної документації та показів свідків. Зазначив, що протягом двох років до складання спірного заповіту спадкодавець, ОСОБА_7 , хворів. У 2008 році йому зробили операцію в Онкологічному центрі, після чого протягом трьох місяців він перебував під наглядом. Таким чином, заповіт був складений під час перебування на лікуванні, коли ОСОБА_7 отримував лікування та не міг розуміти значення своїх дій, та під впливом відповідача. Про наявність заповіту позивач дізнався після смерті батька, коли звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини. У 2013 році ОСОБА_7 був визнаний недієздатним, він отримував ліки, які є психотропними, гідозепам. Вказаний препарат він приймав з 2008 року, переніс 5 інфарктів. Позивач мав із спадкодавцем родинні стосунки, більшу частину часу він проживав у позивача та перебував у нього на утриманні. З 2013 році батько проживав у позивача, так як сестра від нього відцуралась. ОСОБА_7 був на пенсії з 1992 року, не працював, трудова книжка була здана для того, щоб йому нараховувалась заробітна плата. З 2012 року він був недієздатним та не міг працювати. Син позивача був зареєстрований у квартирі померлого, однак чи проживав там, не відомо.

Позивач, ОСОБА_2 , у судовому засіданні підтримав заявлений позов з підстав, заявлених у ньому та просив повністю задовольнити. Додатково зазначив, що його батько з 2000 року мав хворобу відмирання клітин головного мозку. Перебував на обліку у лікаря-психіатра з жовтня 2011 року. Матір ще за життя казала, що батько має погану пам`ять. На посаді начальника транспортного відділу готелю «Прем`єр - Палац» працював він особисто по батьковій трудовій книжці, оскільки не вистачало грошей, а батько на той час вже не міг працювати. Дивна поведінка у батька почалася давно, після смерті у 2005 році його дружина. Так, у 2006 році він втратив усі документи та їх довелось відновлювати. Батько забував, що відніс продукти до кімнати, вони там псувалися, забував закрити воду, газ, не знав, що відповісти на питання, часто не міг знайти дорогу, губився. Вважає, що він має рівне право на спадкування з відповідачем, яка, крім того, має багато інших квартир, а як можна буде поділити квартиру - спадкове майно, йому не відомо. В основному батько проживав на Березняківській, а коли йому робили операцію в Онкоцентрі, то домовились, що він поживе у відповідача, так як це близько. Батько був хворою людиною та його стан з роками погіршився, він був визнаний недієздатним.

Відповідач, ОСОБА_5 , у судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Зазначила, що батько став хворіти у 2007 році, спочатку родина позивача лікували його народною медициною, однак це не допомагало і вона звернулася до Онкоцентру, де батьку провели операцію, після якої батько себе добре почував, допомагав їй по господарству, аж до 2012 року. Вона займалася його реабілітацією, виконували рекомендації лікарів. Батько мав ІІ групу інвалідності. Заповіт батько склав до операції, про що вона не знала, а коли знайшла заповіт, сказала про це позивачу. Півтора роки ОСОБА_7 жив з нею, вона його вилікувала, а позивач взагалі не знав про проведену операцію. Оскільки вона викликала додому лікаря для батька, то йому завели медичну картку за її місцем проживання. Батько говорив, що не хоче роботи подарунок позивачу та його родині, тому поїхав жити до себе у квартиру, але до неї приїжджав митися, їсти, прати. Наприкінці 2011 року за батьком помітили дивну поведінку, він був на лікуванні у Госпіталі в неврології, однак його перевели в інше відділення, де з нього зробили «овоч». Вона була проти такого лікування. Коли приїжджала, то привозила йому їжу, однак він відмовлявся, казав, що йому щось колють. Після цього позивач забрав батька, однак ввечері той приїхав до неї без документів, які не віддав позивач, тому батько був змушений їх відновлювати. Коли вона робила вдома ремонт, попросила брата забрати батька до себе. Коли вона телефонувала батьку, ОСОБА_2 відповідав, що батько не може підійти так як спить, гуляє та інше, а насправді він поклав батька до неврологічного відділення Павловської лікарні, звідки вона хотіла його забрати, однак цього не дозволяли, вона їздила туди щодня. Після лікарні саме вона забрала батька до себе, однак у 2013 році у неї розпочалися головні болі, тому вона попросила позивача забрати батька до себе, щоб вона могла пройти обстеження, у неї стався інсульт, потім рецидив, а згодом - інфаркт.

Представники відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечив проти позову, вважаючи його безпідставним. Пропорція часток спадкового майна за заповітом є логічною, оскільки 1/3 частина квартири фактично належить сину позивача, ОСОБА_9 , який за згодою спадкодавця та його дружини був зареєстрований у квартирі та включений до приватизації, отже 4/9 частини батько заповів доньці, та 2/9 частини заповів сину, та таким чином справедливо урівняв спадкове майно між донькою та сином. По своєму змісту такі логічні та справедливі дії заповідача, як батька, свідчать що він в повній мірі усвідомлював значення своїх дій та керував ними. На момент складання заповіту та тривалий час після цього, до 31 березня 2012 року, ОСОБА_7 був працездатним, займав відповідальну посаду, що підтверджується даними трудової книжки, відомостями Пенсійного фонду України. Водночас відносини заповідача з позивачем носили тривалий неприязний характер, про що батько скаржився дочці, оскільки син з ним грубо поводився, забрав у нього документи, забирав пенсію та не давав змоги нею розпоряджатися. На думку представника відповідача, вказане справляє враження, що позивач заздалегідь планував заволодіти майбутньою спадщиною, у зв`язку з чим звертався до суду щодо визнання батька недієздатним. Протягом проживання батька з відповідачем він завжди поводив себе адекватно і врівноважено, а пригнічений стан мав виключно після контактів з позивачем через його брутальну поведінку. За матеріалами справи, не було доведено, що спадкодавець на момент складання заповіту перебував на обліку у лікаря психіатра та страждав на психічне захворювання.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що перебуває у шлюбі з позивачем, живуть разом з 2004 року, мають сина, проживають за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 був людиною похилого віку, пережив голод та війну, переніс 5 інфарктів, деякі речі забував. Після смерті дружини, у 2007 році він відвідував нотаріальну контору, щоб вступити у спадщину, якось приніс додому копії документів, а оригіналів не було. Коли у ОСОБА_7 почалися проблеми з вухом, йому знайшли народного цілителя. 08 березня 2008 року батько поїхав до відповідача привітати її та залишився там жити. Потім стало відомо, що йому зробили операцію в Онкоцентрі. У 2011 році психічна хвороба стала прогресувати та його поклали у госпіталь, з`ясувалося, що відмерло багато клітин головного мозку та цей процес не відворотній. Батько півроку жив у їх родині, а коли їм потрібно було поїхати на два дні, відповідач не погодилась, щоб батька привезли до неї, оскільки у них був ремонт. На новий рік у 2012 році батька відвезли на декілька днів до позивача, а через деякий час на роботу до чоловіка, ОСОБА_2 , надійшла скарга від батька. Після цього почали процес визнання недієздатним, відповідач заперечувала проти цього. Тоді з`ясувалося, що деякі медичні картки втрачені. Про наявність заповіту свідок дізналася після смерті ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показав, що перебуває у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_5 , та був знайомий з її батьком, ОСОБА_7 , з 1975 року. Довгий час вони жили з батьками та позивачем. З 2007 року тесть, ОСОБА_7 , протягом довгого часу проживав у родині ОСОБА_14 . Коли ОСОБА_7 захворів на рак, то на Березняківській його лікували у народних цілителів, однак це не допомагало. Потім, коли приїхав жити до дочки, вона звернулася до Онкоцентру, зробили операцію, позивач у цей час навіть не дзвонив, не цікавився батьком. Перша операція була невдалою, після другої було покращення. В цей час він жив у родині ОСОБА_14 , однак хотів жити у себе, хоча сину не довіряв. У 2011 році квартиру ОСОБА_14 затопили, тому робили ремонт, і батько поїхав жити на Березняківську, однак через 3-4 місяці повернувся, говорив, що там він не потрібен, син постійно завозить його у лікарні. Згодом знову повернувся у квартиру на Березняківську та невдовзі з`ясувалося, що його поклали до психіатричної лікарні, чим відповідач була обурена, оскільки від неї це приховували. Після психіатричної лікарні тестя знову забрали до ОСОБА_14 , жив у них до початку 2013 року, коли відповідач захворіла, у неї стався інсульт, то вона попросила брата забрати батька. Позивач відразу відвіз його у психіатричну лікарню, де не доглядали за ним. За час спілкування з ОСОБА_7 свідок не мав сумніву щодо його психічного стану, оскільки той поводив себе адекватно, гуляв з собаками, ходив до магазину, весь вільний час читав, у тому числі і в 2012 році. Про складений заповіт свідок дізнався у 2012 році від тестя.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що є племінником позивача та відповідача, сім`я була згуртована, зустрічалися на свята. Востаннє бачився з ОСОБА_7 улітку 2010-2013 року, оскільки мало з ним спілкувався та не був у близьких відносинах. У лікарні в 2008 році ОСОБА_7 не відвідував, про хворобу та проведення операції дізнався згодом, зі слів позивача. Після операції бачився з дідом улітку 2008 року, на той час він був кволий та не дуже веселий, розмову підтримував. Згодом бачився з ним іще декілька разів на сімейних святах у позивача вдома. ОСОБА_7 був замкнутим, спокійним та слабким, що свідок відносив на його похилий вік, неадекватної поведінки не помічав за ним. Відомо, що дід, ОСОБА_7 , жив на Березняках у родині позивача, перебував на його утриманні, а інколи жив і у відповідача. Після смерті ОСОБА_7 дізналися про заповіт. Відповідач має своє житло, а позивач доглядав за своїм батьком, який хворів. Зі слів позивача, свідку відомо, що дід мав проблеми з мозком.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, щоє двоюрідною сестрою позивача та відповідача, оскільки її мати та батько сторін - рідні сестра та брат. ОСОБА_7 був дуже порядною людиною, нікого з дітей не ображав. Завжди був стриманим, спокійним, небалакучим. Коли робили операцію на вусі, у 2008 році, обидва з дітей його доглядали, а останнім часом доглядав саме позивач, проживав на Березняках . Вона часто зустрічалася з ОСОБА_7 за життя бабусі, потім рідше, але спілкувалася з ним та з двоюрідними братом і сестрою по телефону. З ОСОБА_7 бачилася на цвинтарі у 2008 році на гробки, та з цього часу зустрічалася з ним все рідше. Ще до операції, ОСОБА_7 пішов до тітки та дорогою загубився, не пам`ятав, куди пішов. У подальшому подібних випадків та чогось підозрілого не траплялося, у нього була нормальна поведінка, нічого підозрілого. Про операцію вона дізналася від своєї матері, яка спілкувалась безпосередньо з ОСОБА_7 , та він їй розказав, що на операцію його возила дочка відповідача. На момент операції та протягом наступного місяця він проживав у дочки, ОСОБА_5 , яка займалася операцією, а потім повернувся додому на Березняки. Однак він періодично приїжджав до дочки, залишався на день чи два. Востаннє вона бачила ОСОБА_7 приблизно у 2011 році, він погано себе почував, не міг довго стояти на ногах, мовчав. Неадекватної поведінки у ОСОБА_7 , не помітила.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показала, що є дочкою відповідача, а позивач є її рідним дядьком. Коли у дідуся, ОСОБА_7 , з`явилися скарги на вухо, то позивач знайшов йому якогось цілителя, однак результатів не було, почали здавати аналізи, з`ясувався рак, у зв`язку з чим було проведено 2 операції, за які сплатила відповідач. На той час у дідуся не було ніяких психічних відхилень, тричі на тиждень він сам приїжджав з Березняків до дочки на метро. Так само тричі на тиждень дідусь приїжджав до дочки під час першої операції, а на момент другої операції він повністю залишився проживати у відповідача, де проживав до 2011 року. Останні декілька років, з 2008 року дідусь жив з ними, а у 2011 році сталося залиття квартири та позивач забрав дідуся до себе. Коли вони дзвонили, щоб поговорити з дідусем по телефону, то відповідали, що він спить чи кудись вийшов, а з`ясувалося, що його поклали у лікарню Павлова . Забрати його не могли, оскільки забирати має той, хто його туди поклав. Коли у родині позивача народилася дитина, дідусю заборонили митися у них, вона та її мама запропонували діду переїхати жити до них, однак він відмовився, хотів користуватися належною йому квартирою. Приїжджав до дочки помитися та повертався на Березняки. У 2011 році позивач забрав у дідуся паспорт, отримував за нього пенсію, хоча він завжди сам сплачував за комунальні послуги, самостійно харчувався. Після цього і до 2013 р. дідусь проживав у родині відповідача, однак у неї стався інсульт, вона потрапила у лікарню, і позивач забрав батька, але додому не відвіз, знову поклав до Павловської лікарні, і тоді у діда почалися проблеми з психікою, а за рік дідусь здав. Про наявність заповіту всі у родині дізналися у 2011 році, позивач хотів його відмінити. Їй відомо, що дідусь був десь оформлений на роботі, а чи працював - не знає. Помер дідусь на Березняках .

В судовому засіданні 14 листопада 2018 року представник позивача ОСОБА_3 відмовився від клопотання в частині допиту свідка ОСОБА_13 , а представник відповідача ОСОБА_6 - від клопотання в частині допиту свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17

24 листопада 2018 року матеріали цивільної справи №755/4850/17 судом направлено до Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України відповідно до ухвали суду від 23 травня 2018 року.

30 січня 2019 року до суду надійшла заява позивача, ОСОБА_2 , про доручення проведення призначеної посмертної судово-психіатричної експертизи іншій установі.

Ухвалою суду від 18 квітня 2019 року призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: Головне управління юстиції м. Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. про визнання заповіту недійсним до судового розгляду, у відкритому судовому засіданні, з викликом сторін.

Ухвалою суду від 09 липня 2019 року задоволено заява позивача ОСОБА_2 про доручення проведення призначеної посмертної судово-психіатричної експертизи іншій установі. Проведення призначеної ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року посмертної судово-психіатричної експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи.

26 липня 2019 року матеріали цивільної справи №755/4850/17 судом направлено до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи відповідно до ухвали суду від 09 липня 2019 року.

08 серпня 2019 року до суду надійшло клопотання Київського міського центру судово-психіатричної експертизи про надання додаткових матеріалів.

Ухвалою суду від 26 вересня 2019 року витребувані докази.

Цього ж дня позивачем подано до суду клопотання про надання оригіналу медичної карти відносно ОСОБА_7

28 жовтня 2019 року до суду від Київського міського центру судово-психіатричної експертизи надійшла належним чином завірена копія акту амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи № 28 від 15 січня 2013 р. відносно ОСОБА_7

26 листопада 2019 року до суду від Національного військо-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» надійшла відповідь щодо виконання ухвали суду про витребування доказів.

27 лютого 2020 року від Київського міського центру судово-психіатричної експертизи до суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №84 у відношенні ОСОБА_7 , 1927 р.н.

Ухвалою суду від 03 березня 2020 року цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: Головне управління юстиції м. Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. про визнання заповіту недійсним призначена до судового розгляду, у відкритому судовому засіданні, з викликом сторін.

04 листопада 2020 року до суду надійшло клопотання позивача, ОСОБА_2 , про проведення додаткової чи повторної експертизи, у задоволенні якого судом було відмовлено ухвалою від 07 грудня 2020 року.

В подальшому, у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та позивач, заявлений позов підтримали, просили його задовольнити, представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в задоволені позову просив відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 86 років помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , виданим 06 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (т.1 а.с. 19).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на його майно, зокрема на частину квартири АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної спільної часткової власності спадкодавцю.

Згідно з інформаційною довідкою, виданою 28.07.2016 Київським міським бюро технічної інвентаризації Київської міської ради за № КВ-2016 № 25653, згідно з даними Бюро, кв. АДРЕСА_1 , на прав власності зареєстрована за:

-2/3 частини ОСОБА_7 , ОСОБА_9 (в рівних частинах) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації 05.04.1993 р.;

-1/3 частини ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 16-ю Київською держконторою 02.08.2007 р., № 5-1469 (т.1 а.с. 222).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 квітня 1993 року відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної спільної власності гр. ОСОБА_7 та членам його сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 21).

Дружина заповідача, ОСОБА_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 181).

14 березня 2008 року Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 418 видано довідку Форми 3-а, відповідно до якої ОСОБА_7 дійсно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1988 року. Квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , 1987 р.н., онуку (т.1 а.с. 77).

На випадок своєї смерті ОСОБА_7 склав заповіт від 12 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Білоконь Р.В., зареєстрований в реєстрі за № 217, яким ОСОБА_7 заповів 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 : 4/9 вказаних частин - ОСОБА_5 та 2/9 вказаних частин - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 173).

Згідно з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №№ 14468071 від 12.05.2008 р., що виданий приватним нотаріусом Білоконь Р.В., вказаний заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі за номером 44642456 (т.1 а.с. 147).

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст. 1235 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 1236 Цивільного кодексу України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для визнання заповіту недійсним, посилається на те, що заповідач, внаслідок тривалої хвороби, на час складання заповіту через власний психічний та емоційний стан не усвідомлював значення своїх дій.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) та ОСОБА_2 є рідними донькою та сином заповідача, ОСОБА_7 , що сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи.

08 травня 2014 року ОСОБА_5 , як спадкоємиця по заповіту на майно померлого батька, ОСОБА_7 , звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Полежаєва О.Є., з заявою про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 170).

22 вересня 2014 року ОСОБА_2 , як спадкоємець по заповіту на майно померлого батька, ОСОБА_7 , звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Полежаєва О.Є., з заявою про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 188).

Відповідно до довідки вих. № 47 від 18 липня 2012 року ОСОБА_7 працював у ПАТ «Готель «Прем`єр Палац» з 01.01.2005 р. Нак. № 22-к від 14.01.2003 р. по 31.03.2012 р. Нак. № 209-к від 03.04.2012 р. на посаді начальника транспортного відділу (т. 1 а.с. 79), що підтверджується також даними трудової книжки (т. 1 а.с. 80-81).

Згідно з Актом амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи № 28 від 15 січня 2013 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_7 , 1927 року народження, особи у відношенні якої вирішується питання дієздатності, ОСОБА_7 страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді Судинної деменції (F01.1); ОСОБА_7 за своїм психічним станом у даний час не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; потребує встановлення над ним опіки (т.2 а.с. 154-155).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року по справі № 2604/5033/2012 було задоволено заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання громадянина недієздатним. Визнано недієздатним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 133).

Зі змісту вказаного рішення суду убачається, що згідно з Актом № 28 від 15.01.2013 р. амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи за станом на 15.01.2013 р. ОСОБА_7 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, при цьому прояви психічної хвороби почалися з 2010 року.

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 84, складеного 10 лютого 2020 року Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_7 на весну 2008 року, зокрема на час складання ним заповіту від 12.05.2008 р., страждав психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з інтелектуально-мнестичним зниженням та церебрастенічним синдромом. ОСОБА_7 на час складання ним заповіту від 12.05.2008 р. за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2 а.с. 165-170).

За вимог ч. 1 ст. 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні статті 225 Цивільного кодексу України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 Цивільного кодексу України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 Цивільного кодексу України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст. 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконання щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, суд доходить висновку про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що померлий ОСОБА_7 на час складення оскаржуваного заповіту був абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, при цьому проведена у справі посмертна судово-психіатричні експертиза дала чіткий висновок про те, що заповідач на час складання спірного заповіту, не зважаючи на наявні супутні захворювання, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що у сукупності узгоджується із показами допитаних у судовому засіданні свідків, які також не дали суду показів про те, що ОСОБА_7 на час складання заповіту виявляв поведінку, що свідчила про неможливість ним розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зокрема, судом враховано, що ОСОБА_7 на час складання заповіту та іще чотири року потому був працездатною особою, самостійно пересувався по місту громадським транспортом, проживаючи з дочкою, відповідачем ОСОБА_5 , допомагав, виконуючи доручення по господарству. Щодо особистих стосунків із сином, позивачем ОСОБА_2 , то матеріали справи та покази свідків свідчать про те, що між батьком та сином виникали непорозуміння, про що в тому числі свідчать наявні у матеріалах справи заяви останнього до начальника ГУ МВС України, голови Дніпровського районного суду м. Києва, датовані 2012 роком.

Щодо обставин, встановлених рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року по справі № 2604/5033/2012, яким ОСОБА_7 було визнано недієздатним, то вони не можуть прийматися до уваги при вирішенні цього спору, оскільки складання спірного заповіту відбулося у травні 2008 року, тобто більше як за чотири роки до того, як ОСОБА_7 було визнано недієздатним, а прояви хвороби у нього почалися у 2010 році, тобто через два роки після складання заповіту.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним повністю відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_5 , треті особи: Головне управління юстиції м. Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. про визнання заповіту недійсним.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15-16, 225, 1233-1236, 1247, 1248, 1257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 102, 133, 137, 141, 158, 209, 210, 247, 263, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ), треті особи: Головне управління юстиції м. Києва (м. Київ пров. Музейний, 2-Д), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. (м. Київ вул. Білоруська, 8 оф.4) про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2020 року.

Суддя: