КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/9396/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Іванченка М.М.,

при секретарі - Перебитюку А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рек Гамма» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до приватного виконавця Пишного Артема Володимировича, Державного підприємства «СЕТАМ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Рек Гамма», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним та скасування електронних торгів, протоколу про проведення електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в Шевченківський районний суд міста Києва із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення, в якій себе визначила позивачем, відповідачами: Приватного виконавця Пишного А.В., Державне підприємство «СЕТАМ», ТОВ «Рек Гамма», третьою особою: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та посилалась про намір подати позов із вказаним суб`єктним складом про визнання недійсним та скасування електронних торгів, протоколу про проведення електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки. У поданій до пред`явлення позову заяві, просила забезпечити майбутній позов шляхом накладення арешту та заборони вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Не погоджуючись із ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року, ТОВ «Рек Гамма» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали, порушення при її постановленні норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що ТОВ «Рек Гамма» є власником спірної квартири. Документи, які підтверджують право власності товариства на спірну квартиру на даний час є чинними, а тому вжиті судом заходи забезпечення позову порушують його право власності на належне йому нерухоме майно, які гарантовані ст. 41 Конституції України.

Суд не врахував, що його право власності не оспорюється, а предметом майбутнього спору є лише процедура проведення прилюдних торгів спірного майна, при цьому, позовні вимоги в даному випадку не мають жодного відношення до вимог про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно та заборони вчиняти реєстраційні дії, що свідчить про не співмірність вжитих судом заходів із майбутніми позовними вимогами. Також, ТОВ «Рек Гамма» зазначило, що Шевченківський районний суд міста Києва не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять і позивачем жодним чином не обґрунтовано та не підтверджено доказами необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

До суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій ОСОБА_1 вказує на законність ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року та необґрунтованість і безпідставність доводів апеляційної скарги ТОВ «Рек Гамма». У зв`язку з цим просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції, представник апелянта - адвокат Свиридов І.Б. підтримав доводи апеляційної скарги, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судової ухвали та наявність правових підстав для її скасування.

Представник позивача - адвокат Тирсін Я.Р. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обґрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам, оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову до подання позову, яка мотивована тим, що 14 вересня 2017 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 761/4494/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року, на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у сумі 540 810,65 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 4 319 995,47 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 436 664,02 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 3 448 072,19 грн.; простроченої заборгованості за кредитом у сумі 5 898,34 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 47 115,94 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 55 869,56 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 446 286,05 грн.; пені за прострочення погашення кредиту у розмірі 34 982,30 грн.; пені за прострочення погашення відсотків у розмірі 350 744,93 грн.

Вказувала, що в подальшому, за результатами проведення публічних торгів Державним підприємством «СЕТАМ» спірний об`єкт нерухомості був реалізований за ціною в розмірі 4 038 742,00 грн., яка визначена звітом про оцінку нерухомого майна від 09 березня 2017 року. Оскільки майно було реалізовано 08 жовтня 2018 року, після спливу більше вісімнадцяти місяців від дати оцінки майна, заявник вважає даний звіт таким, що втратив чинність, тобто, торги були проведені з порушенням вимог чинного законодавства України. Посилаючись на наявність достатніх підстав вважати, що відповідач буде вчиняти незаконні дії щодо продажу предмета іпотеки третім особам, просила суд вжити заходи забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири та заборони відповідачу вчинення реєстраційних дій.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що з урахуванням предмету спору та наявності об`єктивної можливості відчуження відповідачем спірної квартири, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судді першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст. 150 ЦПК України, згідно якої, позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК).

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст. 11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , суддя першої інстанції обґрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст. 149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову до його пред`явлення.

При цьому суддя виходив із того, що між сторонами виник спір щодо законності набуття права власності на спірну квартиру відповідачем та імовірної можливості її відчуження останнім під час вирішення спору, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками і вважає, що даний вид забезпечення позову є передчасним. При вжитті заходів забезпечення позову судом не враховано зміст вимог позивача, які полягають у оспоренні процедури проведення прилюдних торгів спірного нерухомого майна, а також не співмірність вжитих заходів із майбутніми позовними вимогами та вид забезпечення позову.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є власником спірної квартири, документи, які підтверджують його право власності на спірну квартиру, на даний час неоспорені і є чинними, а тому вжиті судом заходи забезпечення позову порушують його право власності, гарантоване ст. 41 Конституції України. Це ж стосується посилань скаржника на порушення його права на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 2ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, такі дії суду не відповідають приписам Конституції України і діючому законодавству.

При цьому, на думку колегії, в даному випадку суд першої інстанції не врахував співмірність вжитих заходів забезпечення позову до його пред`явлення та відповідність вимогам законодавства, яке регулює відносини власності, а також ступінь пропорційності втручання вжитими заходами у право власності відповідача та урахування його інтересів, суд фактично втрутився у права власника користуватися та розпоряджатися своїм майном.

З приписів п. 4 ст. 152 ЦПК України вбачається, що у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову

За правилами ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, ТОВ «Рек Гамма», 11 червня 2020 року зверталося до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, накладених згідно ухвали суду першої інстанції від 22 травня 2020 року по вище вказаній цивільній справі на квартиру АДРЕСА_2 , так як відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, позов ОСОБА_1 щодо визнання недійсним та скасування електронних торгів, протоколу про проведення електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, станом на 11 червня 2020 року не поданий, судове провадження не відкрито.

Згідно ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Пишного А.В., Державного підприємства «Сетам», ТОВ «Рек Гамма», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Приватний нотаріус Русанюк З.З. про визнання недійсними електронних торгів, протоколу про проведення електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, визнання недійсним та скасування державної реєстрації, який, відповідно до опису поштового відправлення від 19 червня 2020 року, подано ОСОБА_1 по пошті до Шевченківського районного суду міста Києва з порушенням вимог ч. 1 ст. 152 ЦПК України.

Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Тирсіяна Я.Р. на те, що ОСОБА_1 дотримано процесуальний строк на звернення до суду із позовною заявою після подання заяви про забезпечення так як з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ), яким розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

На усій території України карантин установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року (постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 і від 02 квітня 2020 року № 255).

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року. Проте, ураховуючи зміст статті 3 ЦПК України, а також те, що запропоновані зміни не встановлюють нових обов`язків, не скасовують і не звужують прав учасників судового процесу, не обмежують їх використання, вони мають зворотну силу, тобто поширюються на правовідносини, пов`язані зі здійсненням судочинства у всіх справах, тобто тих, які вже знаходяться на розгляді в судах усіх інстанцій, так і тих, які будуть відкриті у подальшому. При цьому дата введення карантину на всій території України не має значення, якщо цивільні процесуальні правовідносини тривають.

Процесуальні дії суду та учасників судового процесу мають здійснюватися лише в рамках відповідних стадій судочинства, у послідовності та в межах певного часу, зокрема визначених процесуальних строків для учасників справи та строків судової діяльності, встановлених законом для суду (службові строки).

Законом № 540-ІХ визначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються.

Разом з тим, посилання на те, що особа пропустила строк через оголошення карантину, може враховуватися як поважна причина.

Однак, наведене не стосується вищевикладеного, так як Законом № 540-ІХ не передбачено продовження строку на час дії карантину по даних правовідносинах.

Вирішуючи апеляційну скаргу, колегія суддів відповідно до приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Суд наведеного не врахував і постановив необґрунтовану ухвалу.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав, ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року підлягає до скасування.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення, апеляційний суд вважає, що заява не підлягає до задоволення з викладених вище підстав, а саме у зв`язку із відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову та їх непропорційністю щодо втручання у здійснення відповідачем права власності на належне йому нерухоме майно.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рек Гамма» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року скасувати.

Прийняти у справі постанову, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

М.М. Іванченко