ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року

м. Харків

Справа №637/802/19

Провадження № 22ц/818/288/20

Категорія: сімейні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2019 року у складі судді Стеганцова С.М.,

у цивільній справі № 637/802/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент служби у правах дітей Харківської міської ради

про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служби у правах дітей Харківської міської ради

про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми,-

ВСТАНОВИВ:

04.07.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду позовом в якому просила надати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , дозвіл на виїзд з України без згоди та супроводу батька у період з 01.09.2019 до 31.08.2020 до Сполучених Штатів Америки. Дозволити ОСОБА_1 або її офіційному представникові оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон або супроводу неповнолітніх дітей.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . Під час перебування у шлюбі у них народились діти ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

23.03.2019 року нею укладено шлюб з громадянином ОСОБА_10 .

На даний час діти проживають з позивачем, вона забезпечує їх повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а її теперішній чоловік має постійну роботу, житло у США і здатний забезпечити дітей усім необхідним, вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю до США із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дітей.

31 липня 2019 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та встановити порядок участі у вихованні дітей, визначивши час: перша, третя субота місяця з 10.00 год до 12.00 год. та четверта неділя місяця з 17.00. до 19.00 год. за згодою дітей.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що діти мешкають разом з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 ., однак колишня дружина усілякими способами перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми, відмовляє у побаченнях з дітьми. Він вважає, що такі дії ОСОБА_1 суперечать інтересам дітей та порушують його права.

Крім того, Харківська міська рада на засіданні 12.06.2019р. прийняла рішення № 397, яким підтверджено право ОСОБА_3 на виховання та спілкування з дітьми та вирішила: встановити порядок участі ОСОБА_3 у вихованні дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , визначивши час: перша, третя, субота місяця з 10.00 до 12.00; друга, четверта неділя місяця з 17.00 до 19.00; за згодою дітей та попередити матір дітей, ОСОБА_1 , що, перешкоджаючи зустрічам ОСОБА_3 з дітьми, вона порушує права дітей та батька. В рішенні Харківської міської ради вказане тимчасове місце перебування ОСОБА_3 , яке він знайшов, за для того щоб бути ближче до дітей.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення скасувати, вважаючи його незаконним, та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 стверджує, що під час перебування на території Сполучених Штатів Америки діти будуть мешкати у чоловіка ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2. На підтвердження цього факту до позовної заяви було додано витяг з податкової декларації чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_13 з якої вбачається, що він дійсно є власником вищезазначеного будинку. Це спростовує твердження суду першої інстанції про те, що позивачці відомо про місце мешкання чоловіка лише з його слів. Крім того, в матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена фотографія будинка.

Також суд першої інстанції в судовому рішенні зазначав, що позивачем не надано акт обстеження будинку, у якому будуть проживати неповнолітні діти, складеного компетентними органами країни проживання, однак відповідно до існуючої судової практики та вимог закону, при розгляді справ даної категорії не вимагається надання подібного документу.

Також судом першої інстанції було зазначено, як підставу для відмови в задоволенні позову, що позивачем не було зазначено конкретного навчального закладу в якому можуть навчатись діти у разі, якщо період поїздки припаде на навчальний рік, однак на даний час не має можливості отримати підтвердження майбутнього навчання дітей в конкретних навчальних заходах, оскільки на цей час вони не мають права навіть в`їхати на територію Сполучених Штатів Америки, також наразі невідомий орієнтовний час їх в`їзду. Крім того, у разі, якщо перебування у Сполучених Штатах Америки співпаде з літніми канікулами, то необхідності в зарахуванні до навчального закладу взагалі не буде.

В позовній заяві було зазначено, що в окрузі Шоу Лоу, де позивачка планує перебувати з дітьми під час поїздки, мається 8 шкіл, які мають високий рівень навчання. Таким чином, під час перебування у США діти продовжать навчання в гідним умовах, що відповідає їх найкращим інтересам. На цей час, діти навчаються в школі, будь-яких претензій до матері щодо процесу їх виховання ніхто з учасників процесу не висловив, що свідчить про те, що мати турбується про дітей, та не має будь-яких підстав вважати, що в подальшому рівень якості отримуваних ними знань погіршиться.

Також, судом першої інстанції було зазначено, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог відсутність даних, що характеризують ОСОБА_13 . Однак, необхідність надання таких даних не передбачена жодним нормативно-правовим документом, що регулюють виїзд дітей за кордон та вказувалась в судових рішення по справах даної категорії.

Також суд першої інстанції у своєму рішенні вказав ряд документів, без яких на думку суду неможливо задоволення позовних вимог, про необхідність яких не знала та не могла знати а ні позивачка, а ні її представник та оскільки вимога про надання вищезазначених документів була поставлена лише в рішенні суду, це позбавило позивачку можливості надати необхідні на думку суду докази і на думку скаржника зазначені вимоги суду порушують принцип правової визначеності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_14 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник Князєв В.О. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти апеляційної скарги і позовних вимог ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Князєв В.О. вказували на ту обставину, що всі матеріали справи та доводи позивачки і її представника свідчать про те, що всі дії ОСОБА_1 фактично спрямовані на вивезення дітей за межі України до США на невизначений строк. Не заперечуючи проти права ОСОБА_1 виїхати в США до свого нового чоловіка, стверджують, що при цьому нею не надано жодних гарантій забезпечення прав дітей, щодо яких у її нового чоловіка - ОСОБА_13 , немає жодних зобов`язань.

Оскільки ОСОБА_1 оскаржила рішення суду лише в частині відмови у задоволені її позовних вимог, а вирішення зустрічного позову ніким не оскаржується, колегія суддів перевіряє рішення суду лише в межах апеляційної скарги ОСОБА_1 .

За клопотанням сторін апеляційним судом оголошувалася перерва та надався достатній час для досягнення узгодженості у вирішенні питання щодо долі дітей їх батьками, однак згода у цьому питанні сторонами не досягнена.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що з`явились в судове засідання, покази допитаного у якості свідка громадянина ОСОБА_16 , перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що в матеріалах справи відсутній акт обстеження помешкання, у якому будуть проживати троє неповнолітніх дітей, не зазначено навчальний заклад до якого будуть ходити діти, складений компетентними органами країни проживання та легалізований у передбаченому законом порядку національними органами, не надано доказів того, хто понесе матеріальну відповідальність за час перебування неповнолітніх в іншій країні. Також, відсутні будь які дані які характеризують нового чоловіка позивачки громадянина США з яким будуть проживати діти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до змісту ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Також, відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа не може бути видворена з обраного нею місця перебування, доступ до якого не заборонений законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров`я людей.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Порядок і розміри відшкодування витрат на перебування дитини в прийомній сім`ї, сім`ї патронатного вихователя, дитячому будинку сімейного типу, будинку дитини, дитячому будинку, дитячому будинку-інтернаті, школі-інтернаті чи іншому закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюються законодавством. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. У разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров`ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. Медичні працівники у разі критичного стану здоров`я дитини, який потребує термінового медичного втручання, зобов`язані попередити батьків або осіб, які їх замінюють, про відповідальність за залишення дитини в небезпеці.

Матеріалами справи підтверджується, а учасниками не оспорюються ті обставини, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2003 року.

04 грудня 2018 року рішенням Московського районного суду міста Харкова по справі № 643/9815/18 шлюб між сторонами розірвано (а.с.11).

Згідно свідоцтв про народження від 12 лютого 2004 року серії НОМЕР_1 - ОСОБА_7 народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 , свідоцтва від 20 червня 2007 року серії НОМЕР_2 - ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 , свідоцтва від 31 березня 2011 року серії НОМЕР_3 - ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.7,8, 9).

23 березня 2019 року ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 23 березня 2019 року серії НОМЕР_4 (а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.06.2019р. № 397 встановлено порядок участі ОСОБА_3 у вихованні дітей тільки за їх згодою (а.с.53).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 , який пояснив, що він проживає у власному будинку, в якому достатньо місця для проживання ОСОБА_1 з дітьми, у кожної дитини буде кімната. З дітьми у нього встановився контакт завдяки тому, що ОСОБА_1 вільно володіє англійською мовою і з її допомогою він може спілкуватись з дітьми.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просила надати дозвіл на виїзд дітей у період з 01.09.2019 року по 31.08.2020 року, тобто у період навчання дітей у навчальних закладах.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначав, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того в яких навчальних закладах будуть навчатись діти, оскільки на даний час взагалі не відомо орієнтований час в`їзду у Сполучені Штати Америки.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи представника скаржника, оскільки з урахуванням забезпечення найкращих інтересів дітей, позивачем не доведено того, що відривання дітей від безперервного навчального процесу буде відповідати найвищім інтересам дітей.

Відповідно до ст. 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Право на освіту - це одне з основних соціально-культурних прав людини на здобуття певного обсягу знань, культурних навичок, професійної орієнтації, які необхідні для нормальної життєдіяльності в умовах сучасного суспільства. Освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації. Метою освіти є всебічний розвиток людини, як особистості, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей необхідних для успішної самореалізації.

Колегія суддів вважає, що переривання навчального процесу може відбитися на психіці дітей, їх здоров`ї, діти можуть отримати стрес, зазначене не сприятиме інтересам дітей.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доводів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2020 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина