Провадження № 22-ц/812/1219/20 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 липня 2020 року м. Миколаїв Справа № 490/3215/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2020 року про відмову в забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на ј частку майна та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

01 червня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить винести ухвалу про внесення позивачем грошових коштів у розмірі 43 000 грн. на депозитний рахунок суду; припинити право власності відповідача на 1/4 частку спільної часткової власності на кімнату в квартирі спільного заселення загальною площею 21,39 кв.м, житловою площею 12,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що вона є співвласником 3/4 часток кімнати в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 частки вказаної кімнати є відповідач. Сторони не є членами сім`ї, є особами різної статі, фактично поділити кімнату АДРЕСА_3 , яка є об`єктом спільної часткової власності на два окремих об`єкта технічно неможливо. Крім того, вона має малолітню дитину. На її неодноразові пропозиції відповідачу здійснити викуп його частки, останній ухиляється від вирішення цього питання та не надає ані погодження, ані відмови.

Разом з позовом ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила на час розгляду справи, до набрання рішенням законної сили, вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на ј частку у праві спільної часткової власності на кімнату в квартирі спільного заселення загальною площею 21,39 кв.м., житловою площею 12,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , в спільному користуванні коридор І площею 7,6 кв.м, кухня ІV, площею 7,4 кв.м, вбиральня V, площею 1,5 кв.м, ванна ІV, площею 3,3 кв.м, шафа VІІ, площею 0,4 кв.м, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 718 від 14 серпня 2019 року, номер запису про власність № 32808389.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено за недоведеністю заявником підстав такого забезпечення.

Не погодившись з ухвалою місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку, де посилаючись на її необґрунтованість, просила скасувати оскаржену ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що 07 травня 2020 року нею направлено письмову пропозицію відповідачу щодо викупу його ј частки в праві власності на кімнату, розміром 12,5 кв.м в квартирі спільного заселення АДРЕСА_4 , за ціною 43 000 грн. (більшою, ніж зазначено у належній оцінці). Вказаний лист направлено кур`єрською доставкою 07 травня 2020 року із описом вкладення, про що повідомила в усному порядку відповідача. Проте, відповідач ухилявся від отримання вказаного листа, не відповідав на дзвінки кур`єра, а 22 травня 2020 року відмовився від отримання даного листа.

При цьому ОСОБА_3 весь час зазначає, у разі не відмови від її частки, він подарує свою частку стороннім особам, та вона буде судитись з ними. Свою позицію відповідач ніяк не обґрунтовує, вважає, що вся кімната повинна була дістатись йому у спадщину від дружини. Більш того, відповідач регулярно намагається змінити замки на дверях кімнаті спільної власності, щоб не допустити позивача до неї.

Наразі позивачем на підставі ухвали суду будуть внесені грошові кошти на депозитний рахунок для забезпечення виплати відповідачу. З урахуванням завантаженості Центрального районного суду м. Миколаєва та призначення справи до розгляду на 23 вересня 2020 року, у подальшому, у разі відчуження ј частки кімнати відповідачем, у разі задоволення даного позову, неможливим буде виконати судове рішення та фактично буде неефективний спосіб захисту порушеного права позивача.

Зазначаючи про відсутність ризиків, як підставу відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції помилково не врахував вказаних ризиків.

Відповідач правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Зі змісту уточнених позовних вимог ОСОБА_2 встановлено, що позивач як співвласник нерухомого майна має бажання викупу частки відповідача у спільній частковій власності - квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначену квартиру, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність переконливих доказів, які б свідчили про наміри ОСОБА_3 щодо розпорядження своєю часткою рухомого майна, а також, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову на підтвердження тих обставин, що в подальшому відповідач може розпорядитися спірним майном, позивачем не було надано ніяких доказів, крім твердження про те, що відповідач нібито в усній формі висловлювався про реалізацію своєї частки спірної квартири.

Між тим, такі висловлювання, не є доказом наміру відповідача щодо вчинення ним таких дій. Посилання на можливість відчуження спірної квартири на користь третіх осіб без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для вжиття зазначених заходів забезпечення позову.

Отже, суд першої інстанції, дійшовши висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, надав правильну оцінки доводам заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням співвідношення інтересу, про захист якого просить позивач, та обґрунтував недоцільність вжиття таких заходів, пославшись на відповідні норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню

Між тим це не перешкоджає позивачу звернутися з аналогічною заявою про забезпечення позову при наявності доказів наміру або дій відповідача, які б могли істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки питання про забезпечення позову вирішено судом першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувала ухвала постановлена з додержанням вимог закону, тому правові підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 липня 2020 року.