РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/5646/20

Провадження № 2/638/3329/20

08.07.2020 р. Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Подус Г.С.,

при секретарі - Коваленко О.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

27.04.2020 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 суму боргу 2844439,50 грн. шляхом реєстрації права власності на нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_1 , що складаються з приміщень 1-го поверху №№1,2,64/100 частини приміщення №5 загальною площею 103,3 кв.м., технічного поверху № І, ІІ, V загальною площею 540,1 кв.м., в літ «А-7», №№ 7,9,10,10а,11,11а, 14,14а, 15,16,38/100 ч. №22, Ѕ ч. №№22-.-28 загальною площею 152,7 кв. м., в літ. «А-7»; також просив суд стягнути на його користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 479358 грн., що на момент укладання договору за середнім курсом продажу доларів США еквівалентно 60000 доларів США з обумовленим строком повернення до 21.12.2017 року. Ці кошти ОСОБА_2 отримав для подальшого укладення договору іпотеки із ОСОБА_3 під залог нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_1 . 29.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено ще один договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав у позику грошові кошти в сумі 359541,00 грн. що на момент укладання договору за середнім курсом продажу доларів США еквівалентно 45000 доларів США. Кошти отримані для подальшого укладення договору іпотеки із ОСОБА_3 під залог нежитлових приміщень, розташовані по АДРЕСА_1 . Відповідно до зазначених договорів ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти до 21.12.2017 року. В подальшому 11.10.2012 року, в договір позики було внесено зміни, шляхом написання ОСОБА_2 ще однієї розписки, відповідно до даних якої він зобов`язався в разі не повернення грошових коштів до 21.12.20174 року, переоформити на нього право власності на нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_1 .

В судове засідання представник позивача не з`явилася, надала до суду заяву про слухання справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності, вказав, що позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

21.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 479358 грн., що на момент укладання договору за середнім курсом продажу доларів США еквівалентно 60000 доларів США з обумовленим строком повернення до 21.12.2017 року. (а.с. 38 )

22.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №1293, який посвідчено Добриніною Ю. ОСОБА_4 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області (а.с. 22)

Відповідно до п.1.1. Договору іпотеки, цей договір забезпечує виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_3 на підставі договору позики грошей посвідченого 22.12.2011 року, ОСОБА_5 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим №1291 надалі Основний договір, укладеного ним із ОСОБА_6 на суму 479358 грн., що на момент укладання цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 60000 доларів США, з обумовленим в Основному договорі строком повернення боргу до 15.03.2012 року.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №35815955, нежитлові приміщення: підвалу №№VI, VIa, VIб, VIв, VIг, VIд, VIІ, VIІІ, IX заг. Пл. 298,2 кв.м. 5-го поверху №№7,9,10,10а, 11, 11а, 14, 14а, 15, 16, 38/100 ч. №22, Ѕ ч. №№23-:-28 заг. пл. 152,7 кв.м. в літ. «А-7», за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_2 станом на 11.10.2012 р. (а.с. 28)

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №35815370, нежитлові приміщення 1-го поверху №1,2, 64/100 ч. №5 заг. Пл. 103,3 кв.м., технічного поверху №№ І, ІІ, V заг. Пл. 540,1 кв.м. в літ. «А-7», за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_2 станом на 11.10.2012 р. (а.с.29)

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Стосовно визнання відповідачем позовних суд зазначає, що це не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що рішення повинно бути обґрунтованим та законним.

Однак, сторонами не подано до суду жодного доказу, який би міг підтвердити, що на момент звернення з позовною заявою вищевказані нежитлові приміщення все ще належать ОСОБА_2 , з огляду на те, що витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно датуються 2012 роком, тобто вони восьмирічної давності.

Суд позбавлений можливості самостійно витребувати актуальну інформацію про реєстрацію права власності на нерухоме майно, однак також звертає увагу, що неподання актуальних даних про власника спірних нежитлових приміщень, свідчить про ймовірність, що власниками даних приміщень можуть бути треті особи.

Дослідивши умови договору позики, який оформлений розпискою від 21.12.2011 року та 29.12.2011 року та подальші внесені в них зміни розпискою від 11.10.2012 року, встановлено, що це частини одного договору позики, про що вказує сам позивач в позовній заяві.

Згідно з умовами розписки ОСОБА_2 від 11.10.2012 року, ОСОБА_7 зобов`язується у разі неповернення грошових коштів в розмірі еквівалентному 105000,00 доларів США до 21.12.2017 року переоформити на ОСОБА_1 нежитлові приміщення розташовані в АДРЕСА_1 , що складаються з приміщень 1-го поверху №1,2, 64/100 ч. №5 заг. Пл. 103,3 кв.м., технічного поверху №№ І, ІІ, V заг. Пл. 540,1 кв.м. в літ. «А-7», підвалу №№VI, VIa, VIб, VIв, VIг, VIд, VIІ, VIІІ, IX заг. Пл. 298,2 кв.м. 5-го поверху №№7,9,10,10а, 11, 11а, 14, 14а, 15, 16, 38/100 ч. №22, Ѕ ч. №№23-:-28 заг. пл. 152,7 кв.м. в літ. «А-7», право власності на які станом на 10.10.2012 року було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Дослідивши розписку ОСОБА_2 від 11.10.2012 року, яка як вказує сам позивач є частиною основного договору позики, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що фактично вона є іпотекою, що узгоджується з ч. 1 ст. 575 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Одночасно, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 585 ЦК, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

У відповідності з ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Враховуючи, що фактично до умов договору укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є іпотечним договором, у відповідності з ч. 1 ст. 577 ЦК України він повинен бути нотаріально посвідченим.

Тобто сторонами при внесенні до договору позики змін від 11.10.2012 року, було фактично змінено його зміст, з договору позики на договір іпотеки. Однак даний договір не був нотаріально засвідченим.

Отже, при внесенні змін до договору, сторонами не було дотримано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, що у відповідності з ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права в залежності від встановлених правовідносин. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга ст. 16 ЦК України).

Позивачем обрано неефективний спосіб захисту свого права і його вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.

Аналізуючи всі обставини справи, а саме той факт, що договір укладений між сторонами з подальшими змінами є нікчемним, той факт, що сторона не надала актуальних на момент звернення до суду доказів, які б могли свідчити, що спірні нежитлові приміщення перебувають у власності відповідача, свідчить про обґрунтовану ймовірність того, що задоволення позовних порушить права третіх осіб, які можуть бути власниками спірного майна.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17.07.2020 року.

Суддя: