ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м.Суми

Справа №588/1106/19

Номер провадження 22-ц/816/190/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 в особі законного представника опікуна ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Линник О.С., у приміщенні Тростянецького районного суду Сумської області, повний текст рішення складено 22 листопада 2019 року -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 в особі законного представника опікуна ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Тростянецької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі крім неї зареєстрований її син ОСОБА_2 . Рішенням виконкому Тростянецької міської ради від 17 серпня 2005 року останній був визнаний недієздатним. З 18 липня 2016 року ОСОБА_2 перебуває на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі Сумської обласної ради «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня №2». Рішенням виконкому від 08 червня 2017 року її було звільнено від обов`язків опікуна та ОСОБА_2 був призначений інший опікун його брат ОСОБА_3 . Зазначає, що місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна. Оскільки опікун ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а недієздатний ОСОБА_2 з липня 2016 року не проживає з нею та знаходиться у лікарні на стаціонарному лікуванні, то останній є таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Тростянецький районний суд Сумської області рішенням від 14 листопада 2019 року позов задовольнив.

Визнав ОСОБА_2 . таким, що втратив право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане рішення суду оскаржив в апеляційному порядку законний представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 з 18 липня 2016 року по теперішній час перебуває на примусовому стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується самою позивачкою. Вказана обставина є поважною причиною відсутності ОСОБА_2 у квартирі, де він зареєстрований. Отже, невірним є посилання суду у своєму рішенні на статтю 405 ЦК України, статті 150, 156 ЖК України. Зазначає, що сам факт наявності права власності у позивача на жиле приміщення чи звільнення її від обов`язку опікуна не є підставою для задоволення позову та виселення члена сім`ї з квартири без надання йому іншого житла. Вказує, що суд незаконно не залучив до участі у справі психіатричний заклад, в якому ОСОБА_2 перебуває з липня 2016 року, оскільки на даний час саме цей заклад здійснює функції опікуна. Зазначаючи про неповноту встановлених судом обставин у справі, посилається на відсутність рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатним, а також те, що суд не з`ясував позицію третьої особи у справі. Безпідставним також є і посилання суду у своєму рішенні на статтю 391 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, яким чином їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою з боку ОСОБА_2 .

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає про безпідставність викладених в апеляційній скарзі вимог законного представника відповідача, оскільки доводи, на які він посилається, були досліджені та оцінені судом першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача адвоката Сумцова Є.С., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 09 грудня 2005 року позивач придбала у власність квартиру в АДРЕСА_1 , загальною площею 28,7 кв.м (а.с.10-11).

Право приватної власностіна вказану квартиру ОСОБА_1 зареєструвала в КП «Охтирське МБТІ» 19 жовтня 2006 року (а. с. 12).

ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 з 13 грудня 2005 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8-9, 14-16).

Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 13 січня 2017 року продовжив госпіталізацію ОСОБА_2 до КЗСОР «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня №2» для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку без його згоди (а.с.17).

Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 10 липня 2017 року продовжив госпіталізацію ОСОБА_2 до КЗСОР «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня №2» для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку без його згоди (а.с.18).

Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 28 грудня 2017 року продовжив госпіталізацію ОСОБА_2 до КЗСОР «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня №2» для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку без його згоди (а.с.19, 138-140).

Згідно актів обстеження по розгляду щодо встановлення місця проживання від 10 жовтня 2017 року та 23 квітня 2019 року, ОСОБА_2 на час складання вказаних актів, не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20, 21)

Виконавчий комітет Тростянецької міської ради рішенням №231 від 08 червня 2017 року звільнив ОСОБА_1 від обов`язків опікуна над її недієздатним сином ОСОБА_2 та призначив нового опікуна ОСОБА_3 (а. с. 22).

У довідці КЗСОР «Обласний наркологічний диспансер» № 01-17/13/1109 від 18 вересня 2019 року, виданої опікуну недієздатного ОСОБА_2 ОСОБА_3 , вказано, що ОСОБА_2 безперервно перебуває на стаціонарному лікуванні в КЗСОР «Обласний наркологічний диспансер» з 2002 року по теперішній час (а. с. 45).

ОСОБА_3 , як опікуну недієздатного ОСОБА_2 , видана довідка №01-17/13/1104 від 18 вересня 2019 року про відвідування ним свого підопічного у період з 29 вересня 2017 року по 17 вересня 2019 року (а. с. 46).

ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 47-52).

Згідно будинкової книги, в буд. АДРЕСА_2 Вишні прописані ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 (а. с. 53-55).

Тростянецька міська рада рішенням №487 від 17 вересня 2010 року вирішила надати ОСОБА_1 земельну ділянку для добудови до квартири житлової кімнати на умовах договору суперфіцію, площею 9 кв.м по АДРЕСА_3 (а. с. 84).

У довідці Головного управління ПФУ в Сумській області №896/02.13-09 від 26 листопада 2019 року вказано, що ОСОБА_2 перебуває на обліку з 26 вересня 1988 року та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а. с. 114).

З виписок із акту огляду у МСЕК від 15 вересня 1988 року, 28 липня 2007 року, 23 липня 2009 року вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом другої групи безтерміново, потребує стаціонарного та підтримуючого лікування (а. с. 115-117).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був зареєстрований в квартирі позивача як член її сім`ї та підопічний, з 08.06.2017 року опікуном відповідача є його брат ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язаний забезпечити свого підопічного необхідними побутовими та житловими умовами, вирішувати питання місця проживання підопічного за своїм місцем проживання. Позивач не є опікуном недієздатного відповідача, як наслідок обов`язків щодо надання необхідних побутових та житлових умов відповідачу вона немає, а тому її право на вільне розпорядження своєю власністю підлягає захисту.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 383 ЦК України, зокрема, встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї регулюються положеннями статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР.

Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, діти і батьки.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є сином позивача та був зареєстрований у спірній квартирі як член її сім`ї.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В матеріалах даної справи відсутні належні та переконливі докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 без поважних причин з власної волі та втратив інтерес до цієї квартири.

Натомість в матеріалах справи є докази того, що починаючи з 2002 року ОСОБА_2 перебуває на стаціонарному примусовому лікуванні за рекомендаціями лікарів, що є поважною причиною відсутності члена сім`ї у спірному житлі.

Викладеним спростовуються доводи позивача з посиланням на статтю 405 ЦК України про втрату ОСОБА_2 права користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю останнього за вказаною адресою без поважних причин більше року.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача про необхідність захисту її права власності в порядку статті 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає позбавлення власника права вільного користування власним майном, коли фактично він позбавлений права володіння, користування та/або розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі статті 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Позивачем не доведено, яким чином відповідач перешкоджає їй у користуванні її приватною власністю, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у цьому.

Суд першої інстанції, посилаючись на вказану статтю в мотивувальній частині рішення, також не навів будь-якого обґрунтування для її застосування та взагалі не досліджував питання наявності у позивача перешкод у користуванні її квартирою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 іншого житла, крім спірної квартирине має, тому позбавлення його права користування цим житлом є фактично позбавленням його житла в розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод згідно якого кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до п. 47 Рішення Європейського суду з прав людини від 14.12.2017 року № 19957/07 «Дакус проти України»: Суд повторює, що згідно його усталеної практики, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), пункт 50). Він також зазначає, що втручання держави у цьому сенсі становить порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, не «ухвалене згідно з законом» і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві» (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 30856/03, пункт 42, від 02 грудня 2010 року).

Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 44, та рішення у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» (Winterstein and Others v. France), заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155, від 17 жовтня 2013 року).

Крім цього, відповідно до п.п. 68-70 Рішення ЄСПЛ від 22.02.2005 року № 47148/99 «Новоселецький проти України»: «Суд нагадує свою постійну практику, відповідно до якої стаття 8, яка має на меті головним чином захистити особу від свавільного втручання державної влади, може також бути застосована останньою при прийнятті заходів, спрямованих на дотримання прав, гарантованих цією статтею, і у відносинах між особами (див., серед іншого, "Лопез Остра проти Іспанії" ( 980_348 ), рішення від 9 грудня 1994 р., серія А, N 303-С, параграф 51; "Сюрюжіу проти Румунії", N 48995/99, п. 59, рішення від 20 квітня 2004 р.).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується, зокрема щодо: осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню. Рішенням суду відповідачу продовжено госпіталізацію до КЗСОР «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня №2» для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку без його згоди. Таким чином на даний час у зв`язку примусовою госпіталізацією відповідач не має можливості вільно обирати місце свого проживання, що судом першої інстанції не враховано.

Є помилковими висновки суду першої інстанції про те, що підставою для втрати права користування спірним житлом є та обставина, що позивач не є опікуном відповідача та вирішувати питання місця проживання свого підопічного повинен його новий опікун ОСОБА_3 . Відповідач був зареєстрований у спірній квартирі як син позивача, призначення йому іншого опікуна відповідно до наведених норм матеріального права не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, яке є його постійним місцем проживання. Крім того суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 безперервно перебуває на стаціонарному лікуванні в КЗСОР «Обласний наркологічний диспансер» з 2002 року по теперішній час. ОСОБА_3 призначений опікуном свого брата в 2017 році, тобто під час перебування відповідача на примусовому лікуванні. На даний час перебування відповідача на лікуванні в КЗСОР «Обласний наркологічний диспансер» не закінчено та за місцем проживання ОСОБА_3 відповідач не проживає.

В той же час доводи апеляційної скарги про те, що на даний час опікуном ОСОБА_2 є КЗСОР «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня №2» з огляду на положення статті 66 ЦК України, є помилковими.

Так, відповідно до вказаної норми, якщо над фізичною особою, яка перебуває у навчальному закладі, закладі охорони здоров`я або закладі соціального захисту населення, не встановлено опіку чи піклування або не призначено опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над нею здійснює цей заклад.

Оскільки ОСОБА_3 призначений опікуном ОСОБА_2 , КЗСОР «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня №2» не здійснює опіку над останнім.

Стосовно посилань ОСОБА_3 на неповне з`ясування судом обставин справи, а саме, що суд не дослідив дату та орган чи посадову особу, який визнав ОСОБА_2 недієздатним, колегія суддів зазначає наступне.

В описовій частині рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2017 року встановлено, що ОСОБА_2 визнаний недієздатним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19 березня 1993 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням зазначеного, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 січня 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : О.І. Собина

І.В. Орлов