Справа № 341/564/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/335/20
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Васютина Я.В.

представника ОСОБА_2 адвоката Павликівської Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації, припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 13 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Юсип І. М.в м.Галичі,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації, припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги з врахуванням збільшених та зменшених, мотивовані тим, що сторони з 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Галицького районного суду від 24 листопада 2011 року шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання в житловому будинку по АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя було значною мірою покращено майно, яке знаходиться у власності відповідача, а відповідно таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, сторонами в період перебування у шлюбі спільно придбано транспортний засіб марки «ВАЗ» модель 2103, який ОСОБА_2 самовільно без її згоди відчужено. Таким чином вона має право на компенсацію Ѕ вартості вказаного автомобіля. Згідно висновку №369 експертного автотоварознавчого дослідження ринкова вартість автомобіля станом на 15 вересня 2015 року становить 10 811 грн. Просить визнати об`єкт нерухомого майна, а саме: літню кухню із цегли заг. площею 38.2 кв.м. по АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки ВАЗ, модель 2103, який зареєстрований на ОСОБА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути із ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 196 370 грн. 50 коп., що становить Ѕ частину вартості літньої кухні із цегли заг. площею 38,2 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та грошову компенсацію в розмірі 5 405 грн. 50 коп., що становить Ѕ частину вартості транспортного засобу марки ВАЗ, модель 2103, 1976 року випуску, колір синій, роб.об`єм 1430 см.куб., який відчужено ОСОБА_2 , що разом становить 201 776 гри.00.коп.; припинити право спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна та транспортний засіб марки ВАЗ, модель 2103.

Рішенням Галицького районного суду від 13 листопада 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 017,76 грн., який перерахувати на рахунок UA6026001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), коб банку отримувача (МФО) 899998, , код класифікації доходів бюджету 22030106..

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що нею не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення її майнових прав вона дізналась в липні 2012 року, коли ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловими приміщенням в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засідання представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

Представник ОСОБА_2 адвокат Павликівська Г.М. заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 за спливом строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що за час спільного проживання сторони набули право спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: літню кухню із цегли заг. площею 38.2 кв.м. по АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки ВАЗ, модель 2103, який зареєстрований на ОСОБА_2 . Разом з тим, шлюб між сторонами розірваний 24.11.2011 р., а позивач із даним позовом звернулась до суду 19.03.2015 року. Будь-яких підстав для поновлення строку звернення до суду позивачем по справі не наведено, заяви про поновлення строку позовної давності не надано, в той же час як відповідач просив суд його застосувати у відповідності з ч.3 ст. 267 ЦК України. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 січня 1985 року, який розірвано рішенням Галицького районного суду від 24 листопада 2011 року (т. 1 а.с.8).

За час перебування у шлюбі на ОСОБА_2 сторонами придбано автомобіль марки ВАЗ, модель 2103, 1976 року випуску, колір синій, роб.об`єм 1430 см.куб, який зареєстровано на ОСОБА_2 , який належить сторонам на праві спілної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію тз (т. 1 а.с.122).

Згідно висновку №369 експертного автотоварознавчого дослідження ринкова вартість автомобіля марки ВАЗ, модель 2103, 1976 року випуску, колір синій, роб.об`єм 1430 см.куб. станом на 15 вересня 2015 року становить 10 811 грн.

З копії договору дарування житлового будинку від 14.12.2011 року встановлено, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 .1 а.с.30).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_2 набув права власності на будинок з гоподарськими спорудами на підставі договору дарування від 14.12.2011 року згідно якого, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 .1 а.с.30). Таким чином, зазначений житловий будинок з господарськими спорудами це є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 .

Доводи ОСОБА_1 , про те, що літня кухня заг. Пл. 38,2 кв. м. належить подружжю на праві спільної сумісної власності спростовується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого спірна літня кухня належала до господарських будівель будинковолодіння ОСОБА_3 , яке 14 грудня 2011 року в цілому подаровано ОСОБА_2 .

Отже, оскаржуване рішення суду в частині про те, що сторони набули право спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: літню кухню із цегли заг. площею 38.2 кв.м. по АДРЕСА_1 є незаконним, не відповідає встановленим обставинам справи, тому підлягає скасуванню.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Суд першої інстанції вказане не врахував, відмовляючи в задоволенні позову з посиланням на статтю 267 ЦК України, тобто з підстав пропуску строку позовної давності, не перевірив обґрунтованість позовних вимог, що в свою чергу є неправильним з огляду на те, що відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відмовляючи у задоволенні позову за спливом строку позовної давності щодо стягнення грошової компенсації в розмірі 5 405 грн. 50 коп. за Ѕ частину вартості транспортного засобу марки ВАЗ, модель 2103, 1976 року випуску, колір синій, роб.об`єм 1430 см.куб., який належав сторонам на праві спільної сумісної власності і відчужено ОСОБА_2 , судом першої інстанції не враховано, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Встановивши, що ОСОБА_1 про порушення її майнових прав дізналась в липня 2012 року, коли ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловими приміщенням в житловому будинку по АДРЕСА_1 , після чого відповідач став заперечувати її право власності на зазначене нерухоме майно, тому саме з цього часу почала відраховуватися позовна давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права.

Так як ОСОБА_1 звернулась із зазначеним позовом до суду у березні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, суд не обгрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності.

За час шлюбу, подружжям придбаний автомобіль марки ВАЗ, модель 2103, 1976 року випуску, колір синій, роб.об`єм 1430 см.куб. Зазначені обставини визнані сторонами та відповідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Згідно висновку №369 експертного автотоварознавчого дослідження ринкова вартість автомобіля станом на 15 вересня 2015 року становить 10 811 грн (Т. 1 а.с.118-129).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Статтями 69 та 70 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018 св 18.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Таким чином, на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 як колишнього подружжя підлягає стягненню Ѕ частина грошової компенсації вартості спірного автомобіля у розмірі 5 405, 50 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У пункті 1 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

У зв`язку із частковим задоволенням позову щодо стягнення компенсації за автомобіль марки ВАЗ, модель 2103, 1976 року випуску, колір синій, роб.об`єм 1430 см.куб. у розмірі 5 405, 50 грн з заявленої суми позову у розмірі 201 776 гри.00.коп - що становить 3 % (5 405, 50 грн* 100%) : 201 776 грн), з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати, у розмірі задоволеної частини, що складає 3 % та становить 99 грн грн від загальної суми судового збору, які підлягали сплаті при поданні позовної заяви у розмірі 3697, 76 грн ( (1762 грн :100 %)*3%). Та документально підтвердженні сплачені ОСОБА_4 судові витрати при поданні апеляційної скарги у розмірі задоволеної частини, що складає 3 % та становить 149 грн. ( (5 546,64 грн :100 %)*3%)

Таким чином з відповідача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 99 грн судового збору за подання позовної заяви; 149 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Галицького районного суду від 13 листопада 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації, припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 5 405, 50 грн компенсації за автомобіль марки ВАЗ, модель 2103, 1976 року випуску, колір синій, роб.об`єм 1430 см.куб., що становить 1/2 частину вартості вказаного автомобіля та судових витрат: 99 грн судового збору за подання позовної заяви; 149 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 17 липня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський