Провадження № 2/521/2158/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулося ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив суд стягнути з відповідача на їх користь заборгованість в розмірі 76538,84 грн. та судові витратиу розмірі 1600 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що до укладеного договору № б/н від 28.05.2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, в тому числі до Умов та Правил обслуговування по платіжним карткам, Тарифiв банку, що складають в сукупності Договiр про надання банківських послуг. На підставі вказаного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку "Універсальна" № НОМЕР_1 . У подальшому кредитний ліміт змінювався. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим у відповідача станом на 30.09.2017р. виникла заборгованість в сумі 76538,84 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2208,19 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 65359,76 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4849,99 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3620,90 грн. - штраф (процентна складова).

Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, однак надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позовних вимог просила відмовити посилаючись на раніше наданий письмовий відзив, в якому зазначила наступне. Відповідачем зазначено, що на час звернення позивача до суду у неї відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем. Зазначила, що 28.05.2010 року вона отримала від позивача платіжну картку «Універсальна» із замовленим лімітом у розмірі 3000 грн. Згоди та заяви про зміну та збільшення ліміту вона не надавала. На скільки пам`ятає картка видавалась на 3 роки, і могла бути перевипущена тільки за її письмовою заявою. Однак жодних заяв про перевипуск карти, на картку № НОМЕР_2 в тому числі, не подавала. Вказаної картки вона не отримувала, нею не користувалась при розрахунках. Про факт нарахування процентів на залишок тіла кредиту та їх розмір вона дізналась тільки 09 січня 2020 року з аналізу Виписки по картці НОМЕР_3 . Крім того, їй 09.01.2020р. стало відомо, що без погодження із нею з 12 вересня 2011 року внесені кошти замість карткового рахунку № НОМЕР_1 зараховувались Позивачем на картку № НОМЕР_2 . Без погодження із нею та повідомлення про ухвалення відповідного рішення позивач збільшив кредитний ліміт до 6 000 грн. Не зважаючи на те, що події мали місце 2010 року, впевнена, що не підписувала іншого документу, окрім Анкети-Заяви, в якому б містилось посилання на такий шалений розмір відсотків за користування кредитними коштами. Наполягає, що при підписанні Анкети-заяви про приєднання їй не надавали для ознайомлення, і вона не підписувала Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанк, в тому числі, у залученому Позивачем до матеріалів справи. В Анкеті-заяві про приєднання не визначений строк дії картки та строки виконання зобов`язань. 28 травня 2010 року, платіжну картку в конверті з надрукованим кодом, вона, поставила обидва об`єкти до гаманця. З 21 червня 2010 року по 02 вересня 2011 року вона користувалась вказаною карткою - знімала готівку, оплачувала покупки, вносила кошти на поповнення картки. 02 вересня 2011 року її гаманець було викрадено у міському транспорті. Однак вона не одразу згадала, що у гаманці була вказана картка. Про те, що її карку було викрадено разом із гаманцем зрозуміла, тільки після того, як поновила свій телефонний номер, на який стали надходити СМС повідомлення із інформацією про списання коштів. Після цього вона негайно зателефонувала на гарячу лінію Банку, повідомила про факт крадіжки картки та попросила її заблокувати. Того ж дня, звернулась особисто до відділення Банку в ТЦ Афіна за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 1, з приводу виниклої ситуації, на її вимогу, менеджером було викликано Начальника відділення банку, у присутності якого нею було складено заяву на ім`я Голови Правління Банку Яколіній О.А. із зазначенням усіх обставин крадіжки. Відповідну заяву було зареєстровано канцелярією та присвоєно вхідний номер. Оскільки на вказане звернення не відбулось жодної реакції, 09 вересня 2011 року вона звернулась до Служби безпеки Банку за адресою: м. Одеса, вул.. Жуковського, 32, на розі Олександрійського проспекту із питанням про те, на якому етапі знаходиться вирішення її питання. Зі свого боку, надала керівнику служби безпеки роздруківку із чеків, по яких було видно за якою адресою відбулось фактичне зняття коштів та просила переглянути відео з камер банкомату. На зазначене їй відповіли, що вказаним питанням ніхто займатись не буде, а якщо вона хоче, аби їй не нараховувались шалені штрафні санкції, вона має закрити несанкціоноване списання за власний кошт. Враховуючи озвучену позицію банку, вона, не будучи фахівцем в галузі права, вирішила не ризикувати та почала виплачувати 3 000 грн., які з картки в дійсності не отримувала, частинами.Тільки 09 січня 2020 року стало зрозуміло, що за період з 12 вересня 2011 року по 16 липня 2013 року вона виплатила Банку замість 3 000 грн. суму в розмірі 6 838 грн. Після 02 вересня 2011 року з її боку не існувало користування кредитом, що підтверджується змістом Виписки по картці від 09 січня 2020 року. Вона тільки вносила тіло кредиту частинами за отриманими у Банку реквізитами карткового рахунку. Окрім іншого наголошує, що повідомленням про крадіжку кредитної картки № НОМЕР_1 , проханням внести її до СТОП-ЛИСТУ та не зверненням із Заявою про видачу іншої картки по картковому рахунку, відкритому на її ім`я у Банку, вона повідомила останнього про дострокове розірвання договору. Долучена до матеріалів справи Виписка по картковому рахунку свідчить, що з 02 вересня 2011 року нею не вчинялося розрахункових операцій з використанням вказаного платіжного засобу.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та заперечення відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що 28.05.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 (нині ОСОБА_1 після укладення шлюбу) було укладено Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана обома сторонами. (том 1 а.с. 8)

У відповідності до вищезазначеної Анкети-заяви ОСОБА_1 був наданий кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, на підставі чого ОСОБА_1 було надано кредитну картку за № НОМЕР_1 з датою відкриття 21.06.2010р. терміном дії 02/14, що підтверджується відповідною довідкою, яка наявна в матеріалах справи. (том 1 а.с. 145)

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, після отримання Банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, Банк здійснює перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, а клієнт надає право Банку у будь який час змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Відповідно до розрахунку банку заборгованість за кредитним договором станом на 30.09.2017р. становила 76538,84 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2208,19 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 65359,76 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 4849,99 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3620,90 грн. - штраф (процентна складова).

При цьому судом не береться до уваги заява АТ «ПриватБанк» від 07.12.2020р. щодо зменшення розміру позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк на подання такої заяви встановленої п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України.

Крім того, підписана позивачем Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, не містить відомостей, яку саме картку було надано відповідачу, з огляду на те, що зазначеною анкетою-заявкою передбачено отримання таких карток, як: платіжна картка кредитка «Універсальна»; пенсійна картка; дебетова особиста картка; зарплатна картка; картка «Gold»; ощадкнижка (депозит).

Отже, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приват-Банку не містить відомостей, яку саме кредитну картку та за яким тарифом з обслуговування кредитних карток просила надати відповідач.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника процентна ставка за кредитом не зазначена.

Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання по сплаті коштів та не визначено розмір неустойки.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 547 ЦК України).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник), стягнути, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів та пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ та на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також довідкою про умови кредитування, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов) та інші умови.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 28.05.2010 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку. Довідка про умови кредитування не містить підпису позичальника.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правила надання банківських послуг у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи, аніж для споживача.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також відсутності підпису позичальника у довідці про умови кредитування, надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг та довідка про умови кредитування та не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнавались позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Відповідач на заперечення щодо позову зазначила, що 02 вересня 2011 року її гаманець було викрадено у міському транспорті. Однак вона не одразу згадала, що у гаманці була вказана картка. Про те, що її карку було викрадено разом із гаманцем зрозуміла, тільки після того, як поновила свій телефонний номер, на який стали надходити СМС повідомлення із інформацією про списання коштів. Після цього вона негайно зателефонувала на гарячу лінію Банку, повідомила про факт крадіжки картки та попросила її заблокувати. Того ж дня, звернулась особисто до відділення Банку в ТЦ Афіна за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 1, з приводу виниклої ситуації, на її вимогу, менеджером було викликано Начальника відділення банку, у присутності якого нею було складено заяву на ім`я Голови Правління Банку пані Яколіної О.А. із зазначенням усіх обставин крадіжки. Відповідну заяву було зареєстровано канцелярією та присвоєно вхідний номер.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження того, що у відповідача дійсно 02.09.2011 р. було викрадено в міському транспорті гаманець, в якому знаходилася кредитна картка, а також викрадений телефон, який вона змушена була відновлювати, суду надано не було.

Також надано не було доказів того, що відповідачем здійснювалися заходи щодо блокування викраденої картки, та звернення до відділення Банку з заявою щодо блокування відповідної картки, в день виявлення несанкціонованого зняття кредитних коштів з належної їй картки, яку було викрадено.

Відповідач надала до суду копію її заяви від 29.03.2012р., яку було адресовано Директору філії ПАТ «ПриватБанк» Яколіній О.А., в якій ОСОБА_1 зазначила, що повторно звертається до відділення, та повідомила, що 05.09.2011р. вона зверталася з заявою про крадіжку кредитної картки, з якої було здійснено несанкціоноване зняття грошових коштів за адресою: м. Одеса, пл. Грецька, ѕ, ТЦ «Афіни» (філіалі Банку), в результаті чого не було здійснено будь-яких дій зі сторони Банку за її заявою. 19.03.2012р. вона знову звернулася з даним питанням, де їй було повідомлено про втрату відповідної заяви. Надалі цитування ОСОБА_1 з відповідної заяви: «В связи с тем, что данное заявление было утерено по вине сотрудников Вашего банка, излагаю суть первоначального заявления: 03.09.2011р. я ехала в маршрутке № 121 (г. Одеса маршрут Черемушки - П. Котовского), в которой у меня украли кошелек, (в нем находилась кредитная карточка вашего банка на мое имя), и мобильный телефон. В то время, пока я восстанавливала номер своего мобильного телефона, мошенники успели снять деньги с моей карточки, и только после восстановления номера телефона мне пришли смс сообщения о снятии денег с карточки ПРИВАТБАНК. Со своей стороны я не отказываюсь погашать сумму снятую мошенниками, а с вашей стороны прошу принять срочные меры по данному заявлению, и не насчитывать штрафы по моей кредитной карточке.» (том 2 а.с. 80-81)

Таким чином у суду виникають сумніви у правдивості викладених обставин відповідачем.

Листом від 05.05.2012р. № 30.1.0.0/2-120426/1233 АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» повідомило ОСОБА_1 ), про те, що на її вимогу, щодо ненарахування штрафів по її кредитній картці, не мають правових підстав, та повідомив про можливість блокування коштів на рахунку лише за вимогою користувача щодо внесення картки до СТОП-ЛИСТА. (том 2 а.с. 82-83)

Однак, як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 29.03.2012р., яку було адресовано Директору філії ПАТ «ПриватБанк» Яколіній О.А., вимоги щодо блокування чи внесення картки до СТОП-ЛИСТА, ОСОБА_1 не заявляла.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно п. 1.27 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, тримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Розділом VI п.п. 5,6,7 та 9 Положення № 705 «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» передбачено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно з ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Окрім іншого пунктом 1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов`язаний інформувати Банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, стікера PayPass, ПІНа, сім-карти мобільного телефону або отримання відомостей про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних подій необхідно звернутися у відділення Банку або зателефонувати за вказаними номерами.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, щодо дати втрати кредитної картки, при цьому у відзиві на позовну заяву відповідачем стверджується, що крадіжка картки відбулася 02.09.2011р. у міському транспорті, однак в заяві, яка міститься в томі 2 на аркуші справи 80-81, ОСОБА_1 , вказувала, про те, що крадіжка відбулася 03.09.2011р., таким чином суд не має змоги встановити факт, на який посилається відповідачка, як на підставу відмови в задоволенні позову.

Також судом зазначається, що підстав вважати, що відповідач повідомила Банк про крадіжку саме 05.09.2011р., у суду не має, оскільки доказів цьому не має, а в матеріалах справи наявна заява про крадіжку картки, яка адресована Банку, лише 29.03.2012р. (том 2 а.с. 80-81)

Серед іншого відповідач не здійснювала заходів щодо повідомлення правоохоронних органів про факт викрадення в неї кредитної картки та мобільного телефону, що нею не заперечується.

При цьому, суд не може стверджувати, що 03.09.2011р. 3000 грн., які було знято з рахунку відповідача, а саме зняття відповідних кредитних коштів, здійснювалося відповідачем самостійно чи іншою особою, яка можливо заволоділа її кредитною карткою. (том 1 а.с. 150)

Що стосується посилань відповідача щодо змін кредитного ліміту, суд зазначає наступне.

Матеріали справи містять довідку про зміни кредитного ліміту за кредитною картою, виданою ОСОБА_1 , в якій зазначається, що 21.06.2010р. встановлено кредитний ліміт в 3000 грн., 24.10.2010р. збільшено кредитний ліміт до 3600 грн., 24.11.2010р. збільшено кредитний ліміт до 4200 грн., 25.11.2010р. встановлено кредитний ліміт 4200 грн., 13.05.2011р. збільшено кредитний ліміт до 5000 грн., 24.06.2011р. збільшено кредитний ліміт до 6000 грн., 29.02.2012р. зменшено кредитний ліміт до 5150 грн., 03.05.2012р. зменшено кредитний ліміт до 4390 грн., 04.10.2012р. зменшено кредитний ліміт до 3650 грн., 17.12.2012р. збільшено кредитний ліміт до 3400 грн., 28.12.2012р. зменшено кредитний ліміт до 3290 грн., 19.02.2013р. зменшено кредитний ліміт до 2910 грн., 24.05.2013р. зменшено кредитний ліміт до 2390 грн., 05.08.2013р. зменшено кредитний ліміт до 2210 грн., 31.10.2019р. зменшено кредитний ліміт 0 грн. (том 1 а.с. 144)

Як стверджує відповідач, в наданому суду відзиві на позовну заяву, «саме через неправомірні дії позивача по збільшенню кредитного ліміту до «послуг» крадіїв картки відповідача стало доступним отримання 3000 грн.», однак з вищезазначеної довідки вбачається, що останньою датою збільшення кредитного ліміту є 24.06.2011р. до суми в 6000 грн., таким чином у позивача була можливість у разі незгоди з таким підвищенням ліміту Банком, звернутися до останнього з вимогою щодо зменшення такого ліміту, проте, як вбачається з розрахунку заборгованості наявної в матеріалах справи, відповідач активно користувалася кредитними коштами та не заперечувала ніяким чином встановлений кредитний ліміт в розмірі 6000 грн. (том 1 а.с. 89-111)

Листом від 16.06.2020р. за № 773127-ВБ АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» повідомлено суд, що клієнт має право звернутися до установи банку з метою перевипущення недійсних карток. Під перевипуском картки розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого Клієнту карткового рахунку, вся сума заборгованості яка сформувалася на дату перевипуску відображається та враховується в тому числі і на перевипущеній картці, що і стало підставою формування розрахунку заборгованості з іншої дати. Оскільки перевипуск картки не являється укладенням нового кредитного договору, а спрямований лише на випуск платіжної картки додаткові документи під час її отримання не заповнюються, що не суперечить чинному законодавству України.

ОСОБА_1 було надано кредитну картку за № НОМЕР_2 з датою відкриття 05.09.2011р. терміном дії 06/15, що підтверджується відповідною довідкою, яка наявна в матеріалах справи. Стверджувати протилежне, суд не в змозі, оскільки відповідачем не надано доказів протилежного. (том 1 а.с. 145)

Оглянувши долучені позивачем до матеріалів справи фото відповідача, які здійснені при оформленні трьох різних карток, за словами представника Банку, суд частково погоджується із вказаним твердженням. Зважаючи, що якість фотографій дійсно не можливо встановити однозначно про яку саме картку йдеться та який строк дії в неї був, а тому не можливо стверджувати, які номера та строки їх дії зазначені на наданих фото. Проте візуально з огляду особи, яка зазначена на даних фото, а саме відповідача, яка не заперечує свої відображення на фото, зовнішній вигляд, зачіска та вбрання в певний період часу (наявність теплих речей, прикрас), можливо стверджувати, що відповідач тричі відвідувала банківську установу позивача для отримання послуг. (том 1 а.с. 158, 159, 160, 208,209, том 2 а.с. 71, 73)

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно виписки по рахунку відповідача ОСОБА_1 , судом вбачається зарахування грошових коштів на картки НОМЕР_4 , грошові кошти надходили на відповідний рахунок в різній сумі, в графі «деталі операції» при цьому зазначається «ДЕПОЗИТ», та останнє внесення коштів здійснено 16.07.2013 року і за вказаний період формулювання деталей операції поповнення також змінюється. Наприклад, 12.09.2011 року 100,00 грн. вноситься через термінал самообслуговування 200369 з описом «депозит», 22.09.2011 року у відділенні Позивача № 22 здійснюється «поповнення карткового рахунку», 26.06.2012 року через касу ВІП-Центр Позивача № 3 знов надходження готівки описується як «депозит», в травні 2013 року з`являється такий опис деталі операції, як «SAMDN50OTC003361363».

За визначенням НБУ, депозит або вклад - це угода, де одна сторона (банк), яка приймає від другої сторони (вкладника) або для неї певні кошти (вклад), зобов`язується виплачувати вкладникові всю суму вкладу та виплатити відсотки на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Таким чином, депозит - це зовсім інший вид зобов`язань, ніж кредит та повернення кредитних коштів, а тому внесення відповідачем коштів із зазначенням «депозит» не можливо розцінювати, як кошти на погашення наявної в неї заборгованості.

Оскільки суд, не має необхідних спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, тому не наділений можливістю встановити, яким чином та з яких підстав здійснювалося вищезазначене надходження здійснені відповідачем.

Укладений між сторонами кредитний договір від 28.05.2010р. у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), дії враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отже, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин в даній справі суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 по справі № 342/180/17, постанові Верховного Суду Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.03.2020 року по справі №703/3063/18.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1600 грн., у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 46,16 грн. (2208,19 грн. (сума боргу, стягнута судом) * 1600 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) /76538,84 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення), пропорційно задоволеної частини позовних вимог (том 1 а.с. 41).

Керуючись ст. ст. 610, 611, 612, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 76-78, 83, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий 25.09.2013р. Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, зареєстрована: АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість у розмірі 2208 (дві тисячі двісті вісім) грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий 25.09.2013р. Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, зареєстрована: АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) витрати по оплаті судового збору у сумі 46 (сорок шість) грн. 16 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 грудня 2020 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН