ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4788/19

Головуючий у першій інстанції Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1293/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Бечка Є.М., Скрипки А.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальний вищий навчальний заклад «Ніжинський коледж культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» Чернігівської обласної ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору директор Комунального вищого навчального закладу «Ніжинський коледж культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» Чернігівської обласної ради Дорохін Володимир Гранлісович, Первинна профспілкова організація Ніжинського коледжу культури і мистецтв професійної спілки працівників культури України, Первинна профспілкова організація Ніжинського коледжу культури і мистецтв імені Марії Заньковецької профспілки працівників освіти і науки України, Ніжинська міська організація професійної спілки працівників культури України.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального вищого навчального закладу «Ніжинський коледж культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» Чернігівської обласної ради про визнання трудових відносин безстроковими, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Ніжин,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 17.09.2020,

У С Т А Н О В И В:

26 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунального вищого навчального закладу «Ніжинський коледж культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» Чернігівської обласної ради, в якому просив визнати трудові відносини між ним та відповідачем безстроковими, визнати незаконним та скасувати наказ № 114-ос «Про припинення трудового договору (контракту) від 27.08.2019 Комунального вищого навчального закладу «Ніжинський коледж культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» Чернігівської обласної ради в частині звільнення 31 серпня 2019 року ОСОБА_1 , викладача 14 розряду, у зв`язку із закінченням терміну, ст. 36 п. 2 КЗпП України, поновити позивача на роботі на посаді викладача даного навчального закладу, стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2019 року по день виконання рішення про поновлення на роботі.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 31 серпня 2011 року між ним та Ніжинським училищем культури і мистецтв імені М. Заньковецької було укладено контракт, згідно з яким ОСОБА_1 прийнято на посаду викладача, встановлено строк дії контракту з 01.09.2011 до 31.08.2014. 31 серпня 2014 року відповідачем зі своєї ініціативи вдруге складено новий контракт, згідно з яким ОСОБА_1 прийнято на посаду викладача, зі строком дії контракту з 01.09.2014 до 01.09.2019. При цьому позивач вважає, що у нього були безстрокові відносини з відповідачем, адже після закінчення першого контракту від 31.08.2011 заяву про згоду на укладення контракту на новий термін він не подавав, окрім того, строк трудового договору має бути визначений у наказі про прийняття на роботу, з яким позивач під особистий підпис не ознайомлювався, отже відсутні умови, визначені п. 2 ст. 23 КЗпП України в частині визначення строку, зазначеного в контракті від 31.08.2014. Також позивач звертався до відповідача 03.10.2018 та 10.07.2019 із заявами про недотримання останнім вимог трудового законодавства. Наявні всі підстави для визнання трудового договору недійсним в частині визначення строку та визнання таким, що укладений на невизначений строк. Трудові відносини між ОСОБА_1 та відповідачем є безстроковими, а звільнення позивача з роботи у зв`язку із закінченням строку контракту є незаконним. Поряд з цим, як вбачається з наказу про звільнення ОСОБА_1 , його звільнено 31.08.2019 у зв`язку із закінченням терміну, проте законодавством про працю, яким керувався відповідач при звільненні, передбачена підстава «закінчення строку», а не «закінчення терміну». Між позивачем та відповідачем неодноразово переукладались трудові договори, отже вказані трудові відносини мають усталений характер, а укладений трудовий договір (контракт) набув статусу безстрокового. Закон України «Про освіту», що діяв під час виникнення спірних правовідносин, не передбачав процедури примусового переведення на контрактну форму трудового договору, а лише вказував на можливість застосування такої форми трудового договору при прийнятті на роботу викладачів, а діючий Закон України «Про освіту» від 05.09.2017 взагалі не передбачає укладання контрактів з педпрацівниками. Відповідач вказане проігнорував, не взяв до уваги застереження з боку Чернігівської обласної організації професійної спілки працівників культури України, викладені в листі від 14.06.2019 та Професійної спілки працівників культури України, викладені в листі від 04.09.2019.

Позивач посилався на пункт 5.3.7 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2016-2020 роки, де вказано не допускати переукладення безстрокового трудового договору на строковий з підстав досягнення працівником пенсійного віку з ініціативи власника (крім наукових та науково-педагогічних працівників). Водночас в п. 5.3.9 вказаної угоди зазначено, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, вважати такими, що укладені на невизначений строк. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 передбачено, що укладання трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених в п. 2 ст. 23 КЗпП України є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважаються укладеними на невизначений строк від часу їх укладання.

Позивач також зазначив, що він є пенсіонером та особою з інвалідністю другої групи. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається.

Крім цього, в колективних договорах від 14.02.2017 та від 21.03.2018, укладених між адміністрацією навчального закладу та його профспілковим комітетом, в п. 6.1 передбачено, що адміністрація зобов`язується укладати саме трудові договори з працівниками та під розписку ознайомлювати працівників з наказом про прийняття на роботу, що також не було дотримано відповідачем та призвело в подальшому до незаконного звільнення з роботи ОСОБА_1 , тому його необхідно поновити на роботі на посаді викладача та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на грубе порушення судом норм матеріального і процесуального права, вважає рішення помилковим, та таким, що не відповідає обставинам справи. ОСОБА_1 стверджує, що своєї згоди на укладення чи продовження контракту на новий строк в 2014 році він не надавав, додаткова угода з ним не укладалась, відповідач з власної ініціативи вдруге склав контракт на строк з 01.09.2014 до 01.09.2019, отже у позивача наявні безстрокові відносини з відповідачем. Згідно з частиною 2 статті 39-1КЗпП трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Подібні за змістом висновки викладені в Галузевих угодах між Міністерством освіти і науки та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015, 2016-2020 роки, а також в Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивачем під час розгляду справи не наведено обґрунтованих підстав для поновлення строку щодо оскарження укладених контрактів від 31.08.2011 та 31.08.2014, що не є предметом позовних вимог, втім судом не досліджена позовна вимога щодо визнання трудових відносин укладених безстроково. Умови праці педагогічних працівників носять довготривалий характер, оскільки пов`язані із здійсненням безперервного навчально-виховного процесу в навчальних закладах і не містять передумов вважати такий процес обмеженим у часі.

Окрім цього, ОСОБА_1 вказує, що у контракті від 31.08.2014 строк дії контракту з 01 вересня 2014 року до 01 вересня 2019 року, отже кінцева дата чинності контракту 01.09.2019. Враховуючи те, що цей день був вихідним, відповідач відповідно до вимог ч. 5 ст. 241-1 КЗпП України, ч. 5 ст. 254 ЦК України повинен був звільнити позивача у наступний робочий день, тобто 02.09.2019. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відповідність звільнення позивача 31.08.2019 приписам законодавства про працю.

Оскаржуване судове рішення ухвалене без повного дослідження зібраних у справі доказів з порушенням норм права, що регулюють спірні правовідносини, тому таке рішення необхідно скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, директор Комунального вищого навчального закладу «Ніжинський коледж культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» Чернігівської обласної ради Дорохін В. Г. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, вказавши, що ОСОБА_1 30.08.2011 звернувся до навчального закладу з заявою, в якій просив прийняти його на роботу на посаду викладача з 31.08.2011 по 31.08.2014, згідно з контрактом. Відповідно до поданої заяви між сторонами був укладений контракт № 4, строк дії якого з 01.09.2011 по 31.08.2014. Підписавши контракт, ОСОБА_1 був повідомлений про свої права, обов`язки, оплату праці та соціально-побутове забезпечення, робочий час, а також про термін дії контракту, фактично приступив до виконання обов`язків, обумовлених контрактом. Відповідно до норм законодавства про освіту, що діяло на час укладання та продовження вказаного контракту, педагогічні та науково-педагогічні працівники приймалися на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. За два місяці до закінчення строку чинності контракту за угодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк, при цьому, написання працівником заяви про продовження або укладання на новий строк з ним контракту законодавством не передбачено.

31 серпня 2014 року контракт, укладений з позивачем, було продовжено терміном з 01 вересня 2014 року по 01 вересня 2019 року. Доводи позивача про те, що 31.08.2014 відповідач за своєю ініціативою вдруге уклав з ним контракт, згоди на укладання чи продовження якого він не давав не обґрунтовані. ОСОБА_1 власноручно заповнив бланк вказаного контракту, підписав його, отже свідомо розумів, що він працює за контрактом, термін дії якого закінчується 01 вересня 2019 року. Те, що 31.08.2014 контракт було продовжено, а не переукладено, свідчить той факт, що наказ про звільнення з роботи ОСОБА_1 31.08.2014 не видавався, відповідний запис до трудової книжки не вносився, позивач фактично приступив до виконання своїх обов`язків, отримував заробітну плату.

День закінчення строку дії контракту 01 вересня 2019 року припадає на неділю, що є вихідним днем. Звільняючи позивача з роботи 31.08.2019, а не 02.09.2019, як вказано в позовній заяві, відповідач дотримався вимог ст. 241-1 КЗпП України, звільнивши працівника в найближчий робочий день суботу, що є робочим днем для викладачів. Якби ОСОБА_1 не був звільнений в цей день, то тоді б 02.09.2019 його не можна було звільняти за ст. 36 п. 2 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку, так як трудові відносини вже автоматично перейшли б у безстрокові. Такі роз`яснення надало Міністерство соціальної політики у листі від 05.01.2018 № 9/0/22-18/134. Питання зміни дати звільнення з роботи у позовній заяві ОСОБА_1 не порушував, це не було предметом розгляду в суді першої інстанції, тому розгляду апеляційним судом не підлягає. Ст. 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк звернення з завою про вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Підписавши продовження дії контракту 31.08.2014, ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами праці, при цьому у встановлений законодавством термін не звернувся із заявою про вирішення трудового спору, а погодився працювати на умовах продовження контракту, запропонованих роботодавцем. Враховуючи викладене, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову немає.

Інші учасники справи своїм правом на подачу відзиву не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не наведено обґрунтованих підстав для поновлення строку оскарження контрактів від 31.08.2011 та 31.08.2014, вказані контракти є дійсними, укладені відповідно до вимог закону, підпис позивача на даних контрактах свідчить про добровільність його волевиявлення на укладення трудового договору у формі контракту, що у встановленому порядку не спростовано. У зв`язку з тим, що закінчення строку дії контракту припадає на вихідний день, звільнення позивача у найближчий робочий день здійснено правомірно, підстави для визнання трудових відносин безстроковими, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників та можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Судом встановлено, що 30.08.2011 ОСОБА_1 звернувся до директора Ніжинського училища культури і мистецтв ім. М. Заньковецької із заявою, в якій просив прийняти його на посаду викладача культурологічних дисциплін з 31.08.2011 по 31.08.2014 згідно з контрактом (а.с. 66).

Наказом № 64 від 30.08.2011 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01.09.2011 по 31.08.2014 за умовами контракту (а.с. 67). 31.08.2011 між сторонами укладений контракт зі строком дії з 01.09.2011 до 31.08.2014 (а.с. 9). Пунктом 18 контракту передбачено, що за два місяці до закінчення строку його чинності він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк.

31 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та Ніжинським училищем культури і мистецтв знов було укладено та підписано сторонами контракт з аналогічними умовами та строком дії з 01.09.2014 до 01.09.2019 (а.с. 10). Згідно з п.п. а) п. 14 контракту він припиняється після закінчення строку його дії, відповідно до п. 18 контракту, за два місяці до закінчення строку його чинності він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк.

Відповідно до наказу № 109 від 01 вересня 2014 року «Про укладення нових термінів контрактів» ОСОБА_1 встановлено термін роботи на посаді викладача з 01.09.2014 по 31.08.2019 згідно з укладеним контрактом (а.с. 68-69).

Матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем в установленому законом порядку вказаних наказів та контрактів.

Рішенням дев`ятої сесії сьомого скликання Чернігівської обласної ради № 32-9/VII від 17.05.2017 Комунальний вищий навчальний заклад «Ніжинський коледж культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» перейменовано у Комунальний вищий навчальний заклад «Ніжинське училище культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» (а.с. 72).

23 жовтня 2018 року позивач звернувся до директора коледжу із заявою за вх. № 5, в якій стверджував, що діючим законодавством про освіту не передбачено укладення контракту з педагогічними працівниками, його контракт укладений з порушенням закону, у зв`язку з чим позивач просив перевести його на умови безстрокового трудового договору або переглянути діючий контракт, внести до нього зміни та вважати таким, що укладений на невизначений строк (а.с. 44).

10 липня 2019 року ОСОБА_1 знов звернувся із заявою (вх.№ 7) до директора коледжу ОСОБА_2 , де зазначив, що останній попередив його про закінчення дії контракту, тому просив повідомити, чи буде контракт продовжений чи ні. Позивач вказував, що він є інвалідом другої групи, це дає йому переважне право залишитись на роботі, він не має наміру звільнятись та просить продовжити трудовий договір на загальних підставах (а.с. 45).

Матеріали справи не містять відповідей на вказані звернення.

Відповідно до наказу № 114-ос від 27.08.2019 «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 звільнено 31 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням терміну (а.с. 52-54), відпустку використано повністю, ознайомлено ОСОБА_1 з наказом під особистий підпис.

За змістом довідки № 327 від 05.09.2019, виданої за підписом директора коледжу ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 , вбачається, що позивачу нараховано та виплачено 9234,28 грн відпускних за липень 2019 року, 5447,04 відпускних та 1710,24 грн заробітної плати за серпень 2019 року.

Відповідно до довідки серії МСЕ-ЧНВ № 296898 від 10.01.2012 ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності безстроково (а.с. 8) та призначена пенсія по інвалідності довічно, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 26.03.2012 (а.с. 43).

За змістом частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною третьою статті 21 КЗпП України визначено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Враховуючи особливості зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 638/10716/19, від 09.06.2020 у справі № 419/1965/18.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, посада викладача, на яку було прийнято позивача згідно із контрактом від 31.08.2014, є посадою педагогічного працівника.

Згідно з ч.3 ст.54 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року №1060-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Відповідно до пункту 10 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року N 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин (постанова Верховного Суду від 22.01.2020, справа № 607/18964/18).

Не зважаючи на те, що ОСОБА_1 звертався до відповідача з проханням про визнання його трудового договору безстроковим, керівництвом навчального закладу було попереджено позивача про його звільнення, про що він сам вказує в своїй заяві (а.с. 45). При цьому відповідачем не виявлено бажання продовжувати з ОСОБА_1 трудові відносини та правомірно видано наказ про його звільнення з підстав закінчення строку дії контракту.

Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.08.2019 по справі № 686/15631/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу.

Доводи позивача про те, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом укладення контрактів, трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої статті 39-1 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 638/10716/19, від 06.08.2018 у справі № 664/2284/16-ц, де суд дійшов висновку, що «якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України. Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії».

Укладені з позивачем 31.08.2011 та 31.08.2014 строкові трудові контракти були оформлені відповідно до положень трудового законодавства, а саме статей 21-24 КЗпП України, а також ч.3 ст.54 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року №1060-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як вказано вище та було підтверджено позивачем під час розгляду справи Ніжинським міськрайонним судом, трудовий контракт від 31 серпня 2014 року ОСОБА_1 заповнив власноручно, підписав без зауважень та заперечень, протягом його дії працював, виконував посадові обов`язки, отримував заробітну плату. Умови контракту, порядок його укладення не оспорював. У зв`язку з викладеним, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надавав згоди на укладення контракту від 31.08.2014 не заслуговують на увагу.

Оцінивши належним чином надані докази у справі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визнання трудових відносин між ОСОБА_1 та відповідачем безстроковими та правомірність звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту.

Згідно з ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 і п.п.2 і 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Пунктом 2.8. Колективного договору між адміністрацією КВНЗ «Ніжинський коледж культури і мистецтв імені Марії Заньковецької» Чернігівської обласної ради та профспілковим комітетом коледжу від 21 березня 2018 року визначено, що розірвання трудового договору з підстав п.1, 2-5, 7 ст.40 та п.п.2 із ст.41 КЗпП України, здійснюється за попередньої згоди профспілкового комітету, членом якої є працівник.

Однак, як встановлено судом, позивача звільнено з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з чим попередня згода виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору не потрібна. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.05.2020 у справі № 711/3329/16-ц.

Доводи скаржника щодо невірного визначення підстав звільнення - в наказі вказано «у зв`язку із закінченням терміну», замість «у зв`язку із закінчення строку», не може бути взято судом до уваги, оскільки ці терміни є тотожними і не впливають на правильність сприйняття змісту наказу.

Аргументи ОСОБА_1 щодо невірності висновку суду стосовно того, що під час розгляду справи позивачем не наведено обґрунтованих підстав для поновлення строку щодо оскарження укладених контрактів від 31.08.2011 та 31.08.2014, є слушними. Виходячи зі змісту позовної заяви позивач не оскаржував дані контракти. Суд, на порушення ст.13 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позовних вимог. Вказаний вище висновок суду першої інстанції слід виключити з мотивувальної частини судового рішення.

Доводи апеляційної скарги стосовно дати звільнення позивача є безпідставними виходячи з наступного.

За змістом частини третьої, п`ятої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. У разі подання вказаної заяви, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Однак всупереч вимогам наведених норм процесуального права суд першої інстанції при ухваленні рішення взяв до уваги підставу позовних вимог, що не зазначалась ОСОБА_1 у позовній заяві та була вперше заявлена представником позивача в судовому засіданні 03.02.2020 під час розгляду справи по суті після закриття підготовчого провадження у справі. Вказане підтверджується роздруківкою-витягом технічного запису судового засідання від 03.02.2020, відповідно до якої на запитання головуючого судді представник позивача вказав підставою вимоги скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 зокрема те, що даним наказом останнього звільнено 31.08.2019, а не 01.09.2020 як зазначено в контракті.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази, що позивач або його представник до початку розгляду судом справи по суті подавав письмову заяву про зміну підстав позову. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності, суд повинен був розглянути справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін. Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 751/9830/16-ц.

Таким чином колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо дати звільнення позивача та приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивів та підстав відмови у позові.

Відповідно до вимог частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції тоді, коли неправильність рішення можна усунути без його скасування, не змінюючи його суті, і зміна стосується окремих частин рішення, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру присудженої суми, розподілу судових витрат тощо. Якщо зміни стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то таке рішення суду першої інстанції також слід вважати зміненим. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі № 756/13405/15-ц.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав визнання трудових відносин між сторонами безстроковими та скасування наказу № 114-ос від 27.08.2019 «Про припинення трудового договору (контракту)». Позовні вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вказаних вимог, тому в їх задоволенні судом відмовлено обґрунтовано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, ст. 376 ч.4, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 вересня 2020 року змінити виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Є.М. Бечко

А.А. Скрипка

Повний текст постанови складений 18.12.2020.