Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3349/19 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П.
Категорія 29 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/3349/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Маслак В.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області. Просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 599 073 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 19 липня 2007 року був прийнятий на службу до УМВС в Житомирській області, де працював у слідчих підрозділах на різних посадах. Вперше наказом від 10 квітня 2015 року №96 о/с він був незаконно звільнений з посади старшого слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області та призначений на посаду старшого дільничого Ємільчинського РВ УМВС України в Житомирській області. Рішенням суду від 07 березня 2017 року вищевказаний наказ скасований, а він поновлений на попередній посаді. Надалі наказом від 22 червня 2017 року №13 о/с він протиправно знову був звільнений з займаної посади. Рішенням суду від 23 серпня 2018 року знову був поновлений на посаді старшого слідчого розслідування ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області. Втретє він був незаконно звільнений з органів внутрішніх справ наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області від 13 вересня 2018 року №15 о/с, але рішенням суду від 04 березня 2019 року вкотре поновлений на посаді старшого слідчого відділення розслідування ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області.

Зазначає, що численними протиправними звільненнями порушувалися його трудові права у сфері трудових відносин, у зв`язку із чим він зазнавав моральної шкоди, яку оцінює у 599 073 грн. Розмір шкоди обґрунтовує тим, що у зв`язку із неодноразовим незаконним звільненням тривалий час не отримував заробітну плату, вимушений був докладати додаткових зусиль для поновлення своїх порушених прав та організації життя. Сімейні кошти доводилося спрямувати на захист своїх трудових прав, у зв`язку із чим страждали і члени його родини, що призвело до розладу сімейних стосунків та зміни звичного способу життя. Посилається на те, що розмір моральної шкоди містить дві складові. Перша складова - це кредитні кошти в сумі 109 473 грн., які він змушений був використати для забезпечення себе та своєї сім`ї харчуванням, одягом, сплачувати за оренду квартири та комунальні послуги. Друга складова це сума у розмірі 489 600 грн., що у розумінні ст.22 ЦК України є упущеною вигодою, яка розрахована з мінімального грошового забезпечення працівника поліції у 2019 році за 48 місяців, тобто за весь період, коли він зазнавав моральних страждань через дії роботодавця (10 200 грн. х 48).

У обґрунтування моральної шкоди також посилається на те, що незаконні численні звільнення з посади з ініціативи відповідача принижували його та призводили до моральних страждань. Він був активним співробітником міліції та товаришував із колегами по роботі, а через неодноразові звільнення втратив можливість активного способу життя та спілкування з колегами по роботі. Служба в міліції була єдиним джерелом для його існування. У нього є малолітній син, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який потребує особливого догляду, а матеріальне забезпечення дитини є його обов`язком. Через протиправні звільнення та позбавлення його з вини відповідача соціальних зв`язків, джерел для існування він перебував у постійному стресі та пригніченому стані, через що не міг спати вночі та був знервованим. Він хвилюється та його не полишає думка про вчинення відповідачем щодо нього безправ`я, що призводить до роздратованості та «замиканні» у своїх проблемах, чим погіршуються стосунки з оточуючими людьми. Поновлення його душевного стану вимагає тривалого часу та додаткових зусиль, але він подумки повертається до пригнічення відповідачем його особистості через неодноразові незаконні звільнення, що відображається на погіршенні самопочуття та здоров`я.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Погодившись із доводами позовної заяви про те, що він зазнав моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації життя, суд безпідставно дійшов висновку про необґрунтованість розміру моральної шкоди. Протиправність дій відповідача встановлені судовими рішеннями, якими скасовані накази про звільнення. Розрахунок моральної шкоди він здійснив у відповідності до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4. Також суд не врахував положення статті 237-1 КЗпП України. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення та компенсаційний характер. При розгляді справи не врахований правовий висновок Верховного Суду від 19 грудня 2018 року, висловлений у справі №640/14909/16-ц. Вважає доведеним факт порушення роботодавцем його законних прав, а тому має бути відшкодована моральна шкода.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу. Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема наголошує на тому, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно з приписами ст.56 Конституції України та ст.ст.1173,1174 ЦК України потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка, розмір шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди та у справі № 806/2073/15 рішенням суду йому відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди, яку він заявляв із аналогічних підстав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач посилається на витрати майнового характеру (кредит) та упущену вигоду, відповідно до вимог ст.22 ЦК України, що суперечить положенням ст.23 ЦК України. Розмір мінімального грошового забезпечення працівника поліції не може бути підставою для визначення розміру моральної шкоди, що спричинена позивачу в зв`язку із незаконним звільненням із посади слідчого. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральної шкоди, позивачем не обґрунтовано її розміру.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних міркувань.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2017 року (справа №806/2073/15), яка наразі є чинною, визнаний незаконним та скасований наказ УМВС України в Житомирській області від 10 квітня 2015 року №96 о/с про звільнення ОСОБА_1 із посади старшого слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області та призначення на посаду старшого дільничого Ємільчинського РВ УМВС України в Житомирській області, а ОСОБА_1 поновлений на попередню посаду старшого слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області. У задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, розмір якої ОСОБА_1 визначав в сумі 10 000 грн., було відмовлено.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2018 року, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2019 року залишено без змін (справа №806/1941/1), наказ голови ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирської області від 22 червня 2017 року №13 о/с про звільнення позивача з 22 червня 2017 року з посади старшого слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області визнаний протиправним та скасований, а ОСОБА_1 поновлений на посаді слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області. На сьогодні судові рішення не скасовані. У даній справі вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач не заявляв.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2019 року залишено без змін (справа №0640/4568/18), наказ голови ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області від 13 вересня 2018 року про звільнення з органів внутрішніх справ з 13 вересня 2018 року визнаний протиправним та скасований, а ОСОБА_1 поновлений на посаді слідчого ВР ДТП СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області. Також наразі судові рішення не скасовані та вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач у даній справі не заявляв.

Отже, впродовж із 2015 року по 2018 рік позивач тричі незаконно був звільнений відповідачем з посади слідчого відділення розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого відділу Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області та поновлений в судовому порядку.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною другою ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бутим: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди щодо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язку і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди накладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За таких обставин, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст.4, 5,13,43ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самими фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

При виборі застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верхового Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Так, у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі №640/14909/16-ц викладений правовий висновок про застосування положень норми ст.237-1 КЗпП України до аналогічних правовідносин у цивільному судочинстві при перегляді спору за позовом інспектора сектору реагування патрульної поліції до Головного управління Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди.

Отже, встановлено факт наявності порушення прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, тобто тричі незаконного звільнення з ініціативи роботодавця, що доведено вищезазначеними преюдиційними судовими рішеннями в адміністративних справах, що відповідно до частини четвертої ст.82 ЦПК України не підлягає доведенню. Відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України має здійснюватися в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Із огляду на вищевикладене, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконних тричі звільненнях з роботи з ініціативи роботодавця, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Висновок суду першої інстанції про те, що моральна шкода обґрунтована у позові лише отриманням кредиту та упущеною вигодою і прив`язана лише до матеріальної основи та не ґрунтується на душевних стражданнях не відповідає дійсності, оскільки спростовується змістом самої позовної заяви, де містяться посилання на душевні (моральні) страждання, які переніс та продовжує переносити позивач у зв`язку із незаконними його численними звільненнями із займаної ним посади.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуючи стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Із огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, колегія суддів апеляційного суду враховує конкретні обставини справи (незаконність звільнень, що доведено рішеннями судів), характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 4 000 грн., а у стягненні решти суми у відшкодування моральної шкоди відмовити (594 017 грн.).

Відшкодовується моральна шкода лише щодо другого та третього незаконних звільнень, оскільки у відшкодуванні моральної шкоди за перше звільнення відмовлено. При цьому враховується обґрунтування у позові щодо душевних страждань та значна їх тривалість. Разом із тим, не приймається до уваги майнове обґрунтування (кредит та упущену вигоду). Також відсутня у чинному законодавстві кратність при відшкодуванні моральної шкоди у даному випадку. Не доведено й погіршення стану здоров`я позивача через його незаконні звільнення.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та висновки суду не відповідають обставинам справи, то апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким вимоги задовольняє частково, що відповідає положенням ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 4 000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: