КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року

справа 755/2822/19

провадження № 22-ц/824/1515/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Білич І.М., Болотова Є.В.,

при секретарі: Ручинчук І.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третя особа: служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року ухваленого під головуванням судді Яровенко Н.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачі не проживають у спірному приміщенні з серпня 2017 року, у зв`язку із тим, що виїхали на постійне місце проживання до іншого житла. Вказане також підтверджується актом не проживання від 18 жовтня 2018 року, який складений мешканцями будинку. Також відсутня домовленість щодо збереження за відповідачами спірного житлового приміщення. Наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі позбавляє позивача можливості здійснювати права користування та розпорядження ним у повному обсязі, крім того позивач вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послух з розрахунку всіх зареєстрованих у квартирі осіб.

В судовому засіданні представник позивача свої повноваження на представництво інтересів не підтвердив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутності належних доказів непроживання відповідачів у спірному приміщенні без поважних причин понад один рік та відсутності домовленостей між сторонами щодо порядку володіння та користування вказаним житловим приміщенням .

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Судом встановлено, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної сумісної власності гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних долях. (а.с. 8 зворот.).

Згідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2009 року вбачається, що спадкоємицею майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його дружина ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкове майно складається з 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9 - 9 зворот.)

З доданого акту про непроживання вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають в квартирі АДРЕСА_2 з серпня 2017 року. Акт підписаний мешканцями будинку номер АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 Підписи мешканців підтверджені майстром - ОСОБА_9 та підписано начальником ЖЕД - 401 ОСОБА_11 (а. с. 10).

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

В обґрунтування свої вимог позивачем надано акт непроживання, відповідно до якого відповідачі не проживають у спірній квартирі з серпня 2017 року. Проте, доказів неповажності непроживання відповідачів не надано.

У зв`язку із неявкою відповідачів у судове засідання, встановити в судовому засіданні поважність причин непроживання відповідачів у спірному будинку не було можливим.

Таким чином, позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту відсутності відповідачів понад встановлені законодавством строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги щодо понесених зайвих витрат з сплати комунальних послуг у зв`язку із реєстрацією відповідачів у спірному приміщені також не є підтвердженими.

У пункті 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплено, що кожній особі гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює, зокрема, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення від 01 квітня 2019 року постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для скасування рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 27 січня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді