ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/162/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарях Литвин Н.М.,

Лавро А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання наказу органу приватизації і свідоцтва про право власності на квартиру недійсними, визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання наказу органу приватизації і свідоцтва про право власності на квартиру недійсними, визнання права користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 24.11.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували між собою шлюб. Оскільки ОСОБА_4 з 5.08.1992 року перебував на квартирному обліку, то після реєстрації шлюбу до Головного квартирно-експлуатаційного Управління Міністерства оборони України в квартирну справу були внесені нові дані про склад сім`ї, тобто на квартирний облік разом з відповідачем були поставлені його дружина ОСОБА_1 та її на той час неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В кінці 2007 року позивач ОСОБА_1 захворіла і готувалась до операції. Відвідавши її у лікарні, ОСОБА_4 повідомив позивача про те, що вони не отримають квартири, їх знято з квартирного обліку і він виїжджає з м. Києва на батьківщину доглядати хворого батька, а тому вимагає розлучення. Однак позивач попросила зачекати з розлученням до виписки з лікарні, але з того часу вона більше його не бачила. В грудні 2006 року ОСОБА_1 виявила втрату свого паспорта і по її заяві 13.01.2007 року Святошинським РУ ГУ МВС України в м. Києві їй був виданий новий паспорт, а втрачений визнаний недійсним. В подальшому, намагаючись оформити розлучення, ОСОБА_1 в червні 2014 року дізналась у відділі РАЦС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, що шлюб між сторонами розірвано 11.09.2008 року за їх спільною заявою, хоча вона ніякої заяви на розлучення не підписувала, нікуди не подавала і у відділі РАЦС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ніколи не була. В січні 2016 року від спільного знайомого позивач дізналась, що ОСОБА_4 отримав квартиру, будучи в шлюбі з нею, тобто ордер на квартиру був виданий і на неї, а також і на її тоді ще неповнолітніх дітей. Пізніше, уклавши договір про надання правової допомоги, ОСОБА_1 з`ясувала, що ОСОБА_4 не тільки отримав чотирьохкімнатну квартиру, а й приватизував її одноосібно на своє ім`я, порушивши її право та право її дітей на користування даною квартирою, а також право на приватизацію цієї ж квартири. За таких обставин просять визнати наказ №55923 від 16.09.2015 року сектору (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 недійсним, визнати свідоцтво НОМЕР_1 від 16.09.2015 року про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши суду, що ОСОБА_4 дійсно отримав чотирьохкімнатну квартиру і повідомив позивачів, що вони можуть заселитись в неї і проживати в ній, але вони відмовились. Також позивач ОСОБА_1 знала і про існуючий ордер. Заяву про розірвання шлюбу вони заповнювали разом і разом були згодні на розірвання шлюбу. Приватизація квартири відбулась повністю згідно діючого законодавства і на підставі вичерпного переліку наданих відповідачем документів. Крім того, позивачі пропустили строк звернення до суду, тобто строк позовної давності, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, при цьому позивачі мали об`єктивну можливість дізнатись про порушене їх право.

Представник відповідача Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Матюшенко О.М. просила відмовити в задоволенні позову, оскільки приватизація даної квартири була здійснена згідно чинного законодавства і будь-яких порушень не було. Відповідач надав вичерпний перелік документів, необхідних для такої процедури, і їх зміст повністю надавав можливість передати спірну квартиру у власність відповідача ОСОБА_4 .

Заслухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

За правилами ст.1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни України мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Як регламентовано ч.1-5, ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Як встановлено судом, 24.11.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1812 (а.с.6). На день реєстрації шлюбу між сторонами по справі ОСОБА_1 вже мала від першого свого шлюбу двох на той час неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7-8), на даний час позивачів по справі. Оскільки ОСОБА_4 з 5.08.1992 року перебував на квартирному обліку, то після реєстрації шлюбу до Головного квартирно-експлуатаційного Управління Міністерства оборони України в квартирну справу були внесені нові дані про склад сім`ї, тобто на квартирний облік разом з відповідачем були поставлені його дружина ОСОБА_1 та її на той час неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Як наголошує ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Згідно ч.1, ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

На підставі розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації №2127 від 21.11.2007 року „Про надання жилої площі військовослужбовцям гарнізону м. Києва" було вирішено: ОСОБА_4 надати чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 на родину з шести осіб (він; дружина - ОСОБА_1 , дочка дружини - ОСОБА_2 , син дружини - ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_12 , мати - ОСОБА_13 ) із зняттям з квартирного обліку (а.с.100). Також в даному розпорядженні йдеться, що ОСОБА_4 на даний час проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 жилою площею 18,3 м2 з родиною 6 осіб (він, дружина, дочка та син дружини, батько, мати).

2.06.2008 року ОСОБА_4 отримав ордер НОМЕР_4 на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 73,40 м2 на сім`ю з 6 осіб: він - ОСОБА_4 , дружина - ОСОБА_1 , дочка дружини - ОСОБА_2 , син дружини - ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_12 , мати - ОСОБА_13 (а.с.46). Таким чином, вказані 6 осіб, включаючи і трьох позивачів, отримали право на постійне користування даним жилим приміщенням.

Згідно технічного паспорту спірна квартира є чотирьохкімнатною, ізольованою, жилою площею 73,40 м2, загальною площею 129,1 м2 (а.с.45).

За змістом довідки житлового органу ТОВ „ЖЕК-2617" від 30.07.2015 року №26 ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований в спірній квартирі з 17.07.2008 року по 31.07.2008 року та з 14.12.2008 року по теперішній час; ОСОБА_12 був зареєстрований з 17.07.2008 року по 18.10.2012 року, ОСОБА_13 - з 17.07.2008 року по 1.11.2012 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не були зареєстрованими за даною адресою (а.с.53).

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу шлюб між сторонами по справі було розірвано 11.09.2008 року на підставі спільної заяви подружжя №199 від 8.08.2008 року (а.с.75-76). Як вбачається з даного витягу було пред`явлено паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 НОМЕР_2 , виданий 4.08.2000 року Макарівським РВ ГУ МВС України в Київській області (а.с.76), який був втрачений позивачем в грудні 2006 року і отриманий нею 13.01.2007 року новий паспорт.

За змістом ч.1, ст.1 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Як передбачено ч.4-5, ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_4 - відповідач по справі, звернувся у 4.09.2015 року до Голови Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про надання йому у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.37), додавши до неї довідку про склад сім`ї (а.с.38). Як вбачається з довідки, в спірній квартирі зареєстрованим є лише ОСОБА_4 .

Як наголошує ч.1-2, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Після наданої заяви та довідки про склад сім`ї 16.09.2015 року сектором (органом) приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації було видано наказ №55923 про передачу ОСОБА_4 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.36). На підставі даного наказу того ж 16.09.2016 року тим же органом приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 , за змістом якого ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.39).

Згідно ч.1-5, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_6 вказували, що не знали про факт отримання відповідачем спірної квартири, а тим більше про її приватизацію. Вказане підтверджується довідкою ЖЕК-2617, зміст якої описано вище та втратою паспорта позивачем ОСОБА_1 в грудні 2006 року, що не заперечували сторони по справі.

Ствердження відповідача про те, що позивачі знали про отримання ним ордеру на вказану спірну квартиру, але вони відмовились вселятись до неї і відмовились від користування, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Згідно ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналізуючи вказані норми права та докази, надані сторонами по справі, суд вважає, що отримавши ордер на спірне жиле приміщення, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право користування вказаним житлом. Позбавлення їх такого право може відбуватись або на добровільних засадах кожного з них, або за рішенням суду. Як зазначають позивачі, вони не знали про існування такого їх права на спірну квартиру, і як пояснив відповідач, на даний час не існує судових рішень про позбавлення позивачів права користування спірним жилим приміщенням. За таких обставин, оскільки позивачі мали право користування спірною квартирою, на даний час не позбавлені такого права судовою інстанцією, тому приватизація квартири ОСОБА_4 порушила таке їх право, так як вони також мали право на приватизацію жилого приміщення і кожний для себе, чим не змогли скористатись з вини відповідача. Тому суд приходить до висновку, що наказ №55923 від 16.09.2015 року сектору (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та свідоцтво НОМЕР_1 від 16.09.2015 року про право власності ОСОБА_4 на вказане житло слід визнати недійсними.

Оскільки суд, визнаючи вказані документи недійсними, відновлює права позивачів, надані описаним вище ордером, тому за позивачами необхідно визнати право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.3, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, однак суд вважає, що позивачами такий встановлений законодавством строк не був пропущений, оскільки вони про своє житлове право дізнались тільки в січні 2016 року, тому відлік строку позовної давності відраховується з дати, коли особа дізналась про своє порушене право, а тому, звертаючись до суду з даним позовом вони не порушили такий строк.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.41; 47 Конституції України, ст.203; 215; 256-257; 267; 321; 626 ЦК України, ст.1; 9; 31; 58 ЖК України, ст.1; 5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати наказ №55923 від 16.09.2015 року сектору (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 недійсним.

Визнати свідоцтво НОМЕР_1 від 16.09.2015 року про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :