Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 297/1756/17

провадження № 61-42175св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Берегівська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Берегівського районного сулу Закарпатської області від 02 лютого 2018 року у складі судді Гал Л. Л. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 05 липня 2018 року у складі колегії суддів: Бигаси Т. Ю., Готрої Т. Ю., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Берегівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатської області (далі - ГУ Держгеокадастру у Закарпатської області) про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позов обгрунтований тим, що рішенням Берегівської міської ради народних депутатів ХІІІ-ї сесії ХХІ-го скликання від 26 червня 1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства», зокрема надано ОСОБА_2 , батьку позивача, у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку площею 24,3 га, в тому числі за рахунок ріллі - 23,4 га. Це рішення відповідало Земельному кодексу Української РСР у редакції на час виникнення правовідносин, яким передбачалось надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства у розмірах до 100 гектарів загальної площі, в тому числі до 50 гектарів ріллі.

26 червня 1992 року Берегівська міська рада видала ОСОБА_2 державний акт № 23 на право довічного успадковуваного володіння землею.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка передана у довічне успадковане володіння.

Згідно з актом про перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки ОСОБА_2 проведено відведення в натурі земельної ділянки площею 24,3 га за рахунок земель колгоспу ім. Чапаєва Берегівського району, в урочищі Чорний Мочар, за межами населених пунктів, в тому числі: ріллі - 23,4 га, канав - 0,6 га, доріг - 0,3 га.

Розпорядженням Берегівської районної адміністрації «Про реєстрацію фермерських господарств» від 03 травня 1994 року № 12 створено Фермерське господарство «Майданевич Едуард Петрович», а 02 березня 1995 року видано свідоцтво про державну реєстрацію цього суб`єкта підприємницької діяльності, яке діє до сьогодні, здає статистичні звіти, платить податки.

15 грудня 1997 року Берегівською міською радою виданий інший акт стосовно цієї ж земельної ділянки на право постійного користування землею та державний акт на право постійного користування землею серії ЗК № 001-167, що звузило права ОСОБА_2 на неї.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Спадкоємцями за законом після його смерті стали дружина - ОСОБА_3 та дочка - позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2013 року за позовом ОСОБА_3 у справі № 701/1312/12, яке набрало законної сили, отже встановлені судом обставини не доказуються при розгляду цього спору, державний акт на право постійного користування землею серії ЗК № 001-167 від 15 грудня 1997 року визнаний недійсним, а відповідача Берегівську міську раду зобов`язано видати новий державний акт на право власності на земельну ділянку згідно із рішенням Берегівської міської ради народних депутатів від 26 червня 1992 року. Також розпорядження голови Берегівської районної ради від 03 травня 1994 року № 12 щодо земельної ділянки визнано недійсним у частині передання у постійне користування.

Оскільки з 01 січня 2013 року згідно з Законом України «Про державний земельний кадастр» видача державних актів про право на землю припинено, то виконати судове рішення апеляційного суду, згідно з яким спірна земельна ділянка належала померлому ОСОБА_2 на праві приватної власності та повинна спадкуватись його спадкоємцями, ОСОБА_3 не змогла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Спадкоємцем за законом за померлою матір`ю є позивач ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач ОСОБА_1 успадкувала все майно померлих батьків, тому числі і спірну земельну ділянку площею 24,3 га в урочище Чорний мочар в адміністративних межах Берегівської міської ради. Утвердити своє право власності на неї вона може лише в судовому порядку, тому просила визнати права власності на неї в порядку спадкування та стягнути судові витрати.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 02 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 05 липня 2018 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 24,3 га, в тому числі за рахунок ріллі - 23,4 га, в урочище Чорний ОСОБА_4 , в адміністративних межах Берегівської міської ради Закарпатської області, в порядку спадкування за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Стягнено з Берегівської міської ради та ГУ Держгеокадастру у Закарпатської області на користь ОСОБА_1 судові витрати по 5 077, 25 грн.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності. Вказана обставина доведена рішенням Берегівської міської ради народних депутатів ХІІІ-ї сесії ХХІ-го скликання від 26 червня 1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства», згідно з яким ОСОБА_2 , батьку позивача, надано у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку площею 24,3 га, актом про перенесення меж в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, що була надана у приватну власність (а. с. 10) та судовим рішенням від 25 січня 2013 року, яким зобов`язано видати новий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку згідно з цим рішенням. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а. с. 15). Спадкоємцями за законом після його смерті: дружина - ОСОБА_3 та дочка - позивач ОСОБА_1 , які отримали свідоцтво про право на спадщину за законом (а. с. 18). ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 (а. с. 16), спадкоємцем за законом після її смерті є позивач у справі - ОСОБА_1 , яка отримала свідоцтва про право на спадщину за законом (а. с. 17, 19). Захистити право на спірну земельну ділянку позивач може шляхом визнання за нею права власності відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 та статті 392 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, просило їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

21 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2018 року справу надійшла до Верховного Суду.

15 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду справа призначена до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої та апеляційної інстанцій не надав повної оцінки обставинам справи.

Під час встановлення обставин у справі суди не звернули уваги, що ГУ Держгеокадастр у Закарпатській області жодним чином (діями чи бездіяльністю) не порушувало права та інтереси позивача.

Відповідно до Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ в редакції від 13 березня 1992 року право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавались і реєструвались сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

26 червня 1992 року дата реєстрації державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею на ім`я ОСОБА_2 здійснювалась в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 23, 15 грудня 1997 року дата реєстрації державного акта на право постійного користування землею на ім`я ОСОБА_2 в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 167 сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Отже, ГУ Держгеокадастр у Закарпатській області не порушувало прав та інтересів позивача, а тому не може бути відповідачем у справі.

Суд першої інстанції проігнорував клопотання ГУ Держгеокадастр у Закарпатській області про визначення належного відповідача у справі, зазначивши, що право заміни відповідача належить позивачу, а суд лише за клопотанням позивача має право замінити відповідача або залучити співвідповідача. Однак, відповідно до статті 33 ЦПК України 2004 року, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовити в позові.

Суди не звернули уваги, що передача ОСОБА_5 земельної ділянки у розмірі 24,3 га є незаконною, оскільки на той час закон передбачав передачу земельної ділянки лише в межах середньої частки, яка на території Берегівського району становила 1,68 га. Тому рішення Берегівської міської Ради народних депутатів ХІІІ сесії ХХІ скликання від 26 червня 1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства» щодо надання гр. ОСОБА_5 земельної ділянки для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу у розмірі 24,3 га є незаконним.

Берегівська міська рада не мала повноважень приймати рішення про надання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, оскільки відповідно до статті 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» такими повноваженнями наділена лише міська рада, у підпорядкуванні якої є райони, тобто ця норма стосувалася лише міських рад з районним поділом, до яких Берегівська міська Рада не належала.

Суди дійшли помилкового висновку щодо преюдиційного значення рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2013 року у справі 701/1312/12 для цієї справи, оскільки у ній беруть участь інші особи.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з рішенням Берегівської міської ради народних депутатів ХІІІ-ї сесії ХХІ-го скликання від 26 червня 1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства», зокрема ОСОБА_2 , батьку позивача, надано у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку, площею 24,3 га, та видано 26 червня 1992 року Берегівською міською радою державний акт № 23 на право довічного успадковуваного володіння землею, відповідно до статті 14 Закону України «Про власність», земельна ділянка передана у довічне успадковане володіння ОСОБА_2 .

Відповідно до розпорядження Берегівської районної адміністрації «Про реєстрацію фермерських господарств» від 03 травня 1994 року № 12, створено Фермерське господарство «Майданевич Едуард Петрович», 02 березня 1995 року видано свідоцтво про державну реєстрацію цього суб`єкта підприємницької діяльності, яке діє на сьогодні, здає статистичні звіти, платить податки.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2013 року за позовом дружини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а. с. 15) - ОСОБА_3 у справі № 701/1312/12, видані ОСОБА_5 державний акт № 23 на право довічного успадковуваного володіння землею, на підставі рішення Берегівської міської ради від 26 червня 1992 року (а. с. 11) та державний акт на право постійного користування землею від 15 грудня 1997 року, серяї ЗК № 001-167 (а. с. 14), визнані недійсними, відповідача Берегівську міську раду зобов`язано видати новий державний акт на право власності на земельну ділянку згідно з рішенням Берегівської міської ради народних депутатів від 26 червня 1992 року. Крім того, розпорядження голови Берегівської районної ради від 03 травня 1994 року № 12 щодо земельної ділянки визнано недійсним у частині «передано у постійне користування» (а. с. 21-23).

Встановлені рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2013 року обставини відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляду цього спору.

ОСОБА_3 звернути до виконання рішення апеляційного суду не змогла, оскільки згідно із Законом України «Про державний земельний кадастр» видання державних актів про право на землю з 01 січня 2013 року припинилося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_2 стали його дружина - ОСОБА_3 та дочка - позивач ОСОБА_1 , які отримали свідоцтво про право на спадщину за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , спадкоємцем за законом після її смертіє позивач у справі - ОСОБА_1 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Згідно з частиною першою статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно з частинами першою, п`ятою статтею 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

Умови надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства) визначено статтею 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», згідно з частиною другою якої, зокрема, земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди. Передача земельних ділянок у приватну власність і надання їх в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених (викуплених) у встановленому порядку. Безплатно земельні ділянки передаються у приватну власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється в порядку, передбаченому статтею 6 Земельного кодексу України.. За плату передаються у приватну власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки, розмір яких перевищує середню земельну частку. У постійне користування земля надається громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебувають у державній власності.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» ( у редакції на час смерті ОСОБА_2 ) успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Якщо фермерське господарство успадковується двома або більше спадкоємцями, то земельна ділянка поділу не підлягає, якщо в результаті її поділу утвориться хоча б одна земельна ділянка менше мінімального розміру, встановленого для даного регіону.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Судами встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Верховний Суд зазначає, що за життя ОСОБА_2 не оскаржував державні акти на землю, зокрема державний акт від 15 грудня 1997 року на право постійного користування землею, серія ЗК № 001-167, виданого Берегівською міською радою.

Суди встановили, що державний акт на право постійного користування землею, серія ЗК № 001-167, після смерті ОСОБА_2 оскаржила його дружина - ОСОБА_3 , рішенням суду апеляційної інстанції від 25 січня 2013 року визнано його недійсним та зобов`язано Берегівську міську раду видати новий державний акт на право власності на земельну ділянку згідно з рішенням Берегівської міської ради народних депутатів від 26 червня 1992 року про надання у приватну власність ОСОБА_2 для створення селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

За змістом статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (стаття 30 ЦК України).

За змістом статей 24, 25, 30 фізична особа має правосуб`єктність (правоздатність і дієздатність). Правоздатність фізичної особи виникає з моменту народження і припиняється зі смертю.

З огляду на викладене, Верховний Суд не бере до уваги рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25 січня 2013 року за позовом дружини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яким визнано недійсними видані ОСОБА_2 після його смерті державні акти на землю.

Верховний Суд зазначає, що особа успадковує те майно, яке на час відкриття спадщини мав спадкодавець, оскільки, спадкування - це перехід майнових і окремих особистих немайнових прав та обов`язків спадкодавця до його спадкоємців. Сукупність цих прав та обов`язків і є спадщиною.

Розпорядженням Берегівської районної адміністрації «Про реєстрацію фермерських господарств» від 03 травня 1994 року № 12 створено Фермерське господарство «Майданевич Едуард Петрович», 02 березня 1995 року видано свідоцтво про державну реєстрацію цього суб`єкта підприємницької діяльності, яке діє до сьогодні.

На момент смерті ОСОБА_2 не мав права власності на земельну ділянку, на яку позивач просила визнати право власності в порядку спадкування, тому спір з урахуванням підстав позову не підлягає задоволенню, отже судові рішення підлягають скасуванню.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою - третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 02 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 05 липня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Берегівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко