ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/86/20
Провадження № 22-ц/4820/830/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу №682/86/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року (суддя Зеленська В.І.) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеного договору б/н від 27 квітня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач у заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_1 не виконав, у зв`язку з чим станом на 26 листопада 2019 року виникла заборгованість у розмірі 21535,28 грн, у тому числі: 3174,65 грн - заборгованість за кредитом; 16858,95 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; 500 грн - штраф фіксована частина; 1001,68 грн - штраф процентна складова.

Зазначену заборгованість позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у сумі 3174,65 грн. Вирішено питання про судові витрати.

АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, в апеляційній скарзі просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення вимог. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, безпідставність застосування висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки вона стосується конкретної справи за інших правовідносин сторін. Суд не взяв до уваги, що кредитний договір є договором приєднання, а тому не вимагає підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами. Крім анкети-заяви відповідачем також підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати процентів та штрафів. Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за кредитом і штрафу. Дії ОСОБА_1 , пов`язані з користуванням кредитними коштами та погашенням заборгованості свідчать про визнання заборгованості за кредитом та згоду у умовами кредитування. До ухвалення незаконного рішення призвела неналежна оцінка доказів.

Рішення суду в частині задоволення позову не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 27 квітня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок у сумі 1000 грн зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 2,5% на місяць. В подальшому кредитний ліміт збільшувався і відповідач користувався кредитними коштами. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

За розрахунком позивача станом на 26 листопада 2019 року заборгованість за договором складає 21535,28 грн, у тому числі: 3174,65 грн - заборгованість за кредитом; 16858,95 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 500 грн - штраф фіксована частина; 1001,68 грн - штраф процентна складова.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відмову в позові суд мотивував недоведеністю позовних вимог, оскільки в анкеті-заяві не зазначена процентна ставка і відповідальність у вигляді сплати штрафу за порушення зобов`язання. Довідка про умови кредитування визнана неналежним доказом. Наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.

Проте, такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимог Банк надав підписану 27 квітня 2011 року ОСОБА_1 довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду (а.с.13), відповідно до якої сторонами погоджена базова процентна ставка за кредитом - 2,5% на місяць, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, строк внесення платежів - щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок і розмір нарахування штрафу за порушення термінів платежів за договором (500 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих процентів і комісій).

Визнання зазначеної довідки неналежним доказом у справі не відповідає вимогам закону.

На підставі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Наявна у матеріалах справи довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду містить зазначення прізвища, імені та по-батькові особи ОСОБА_1 , дату 27 квітня 2011 року, що співпадає з датою підписання анкети-заяви, підпис особи, яка ознайомлена з умовами кредитування.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б спростовували підписання відповідачем цієї довідки та факт його ознайомлення з умовами кредитування у день укладення договору.

Встановлення кредитного ліміту та отримання кредитних коштів ОСОБА_1 після збільшення кредитного ліміту підтверджується випискою по рахунку (а.с.76-84).

Наявність заборгованості за кредитом підтверджується розрахунком позивача.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір і підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір і підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Укладеним між сторонами договором визначена процентна ставка за користування кредитними коштами - 2,5% на місяць, відповідальність за порушення термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, у вигляді штрафу в розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім тіла кредиту, заборгованості по процентах за користування кредитними коштами та штрафу. На обґрунтування права вимоги в цій частині, в тому числі щодо розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, надав копію довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду.

Отже, ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з наведеними умовами кредитування при укладенні 27 квітня 2011 року договору про надання банківських послуг.

Разом з тим, правильним є висновок суду першої інстанції, що наданий Банком витяг з Умов та правила надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем договору, оскільки не підписаний ним.

Згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у справі в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції безпідставно відмовив в позові про стягнення процентів за користування кредитом і штрафу. Доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу.

Із розрахунку Банку, наданого до позовної заяви, вбачається, що заборгованість по процентах з вересня 2014 року нарахована за більшою процентною ставкою ніж передбачена у довідці про умови кредитування.

Відповідно до письмових пояснень представника позивача, наданих до апеляційного суду, з наведенням розрахунку заборгованість по процентах, нарахованим відповідно до умов кредитування (2,5% на місяць), станом на 26 листопада 2019 року складає 881,91 грн.

У зв`язку з наявністю боргу за тілом кредиту і за процентами більше ніж на 30 днів відповідач відповідно до умов кредитування має нести відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 500 грн (фіксована частина) і 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених процентів, що складає 202,83 грн (5% від 4056, 56 грн (тіло 3174,65 грн + проценти 881,91 грн).

З огляду на викладене, стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку підлягає заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 881,91 грн, штраф у розмірі 500 грн (фіксована частина) і 202,83 грн (процентна складова)

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових

витрат.

Пропорційно розміру задоволених позовних вимог (18,8%) стягненню з

відповідача на користь Банку підлягає судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 823,02 грн.

При цьому апеляційний суд враховує суму судового збору, яка підлягала сплаті за подання апеляційної скарги на рішення суду в частині відмови в позові, а не фактично сплачену в більшому розмірі суму судового збору.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року в частині відмови в позові скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов про стягнення процентів за користування кредитом і штрафу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження вулиця Грушевського, 1Д, м. Київ, ІК ) заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 881 грн 91 коп (вісімсот вісімдесят одна грн 91 коп), штраф за порушення термінів платежів у сумі 500 грн (п`ятсот грн (фіксована частина)) і 202 грн 83 коп (двісті дві грн 83 коп (процентна складова)).

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 823 грн 02 коп (вісімсот двадцять три грн 02 коп).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2020 року.

Суддя-доповідач О.І. Талалай

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта