Постанова

Іменем України

16 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 463/6411/17

провадження № 61-1237св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 рокуу складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2017 року Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення, посилаючись на те, що 19 квітня 2002 року між Управлінням ресурсів Львівської міської ради, функції якого виконує Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, та ОСОБА_1 було укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л-0841 (далі - Договір оренди), за умовами якого відповідачу надано в оренду нежитлове приміщення (гараж) загальною площею 18,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір оренди було укладено на строк до 19 квітня 2005 року та в подальшому пролонговано до 19 квітня 2017 року. Після закінчення вказаного строку дії Договору оренди ним було направлено відповідачу повідомлення від 27 квітня 2017 року № 2302-вих-2038 про припинення договірних відносин та обов`язок орендаря протягом 15 днів повернути орендоване приміщення, однак відповідач об`єкт оренди не повернув і продовжує незаконно користуватися ним. Враховуючи викладене, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради просило зобов`язати ОСОБА_1 повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлового приміщення загальною площею 18,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що він не отримував від позивача повідомлення про припинення договірних відносин та вважав, що Договір оренди є продовженим. На виконання умов цього договору 28 листопада 2017 року він уклав черговий щорічний договір добровільного страхування майна, а також вносив орендну плату.

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради подало відповідь на відзив, в якому зазначило, що повідомлення про припинення договірних відносин від 27 квітня 2017 року було направлено на адресу ОСОБА_1 03 травня 2017 року та отримано ним 05 травня 2017 року, що підтверджується даними відстеження пересилання поштових відправлень «Укрпошта». Крім того, Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та умовами Договору оренди передбачено обов`язок орендодавця повідомити орендаря про припинення договірних відносин, а не довести факт отримання ним повідомлення. За таких обставин Договір оренди припинив свою дію з 19 квітня 2017 року та його автоматична пролонгація не відбулася, а звернення ОСОБА_1 з будь-якими заявами до або після закінчення строку дії договору не скасовує цього факту.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 21 травня 2018 року у складі судді Леньо С. І. взадоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що належним доказом направлення повідомлення про припинення договірних відносин може вважатися виключно опис вкладення до поштового відправлення. Оскільки позивач не надав таких документів, то позов є недоведеним, зокрема в частині дотримання порядку припинення договірних правовідносин.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено частково, рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Управлінню комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради об`єкт оренди за договором оренди від 19 квітня 2002 року - нежитлове приміщення гаража загальною площею 18,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради судові витрати у розмірі 4 000 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що листом від 27 квітня 2017 року позивач повідомив відповідача про закінчення строку дії договору та припинення договірних відносин, тому ОСОБА_1 зобов`язаний був повернути (передати) об`єкт оренди Управлінню комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. Факт прийняття вказаного листа відділом поштового зв`язку від позивача для пересилання відповідачу підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень від 28 квітня 2017 року, в переліку якого міститься вихідний номер та дата листа від 27 квітня 2017 року з відбитком печатки поштового відділення про прийняття цього поштового відправлення. Оскільки ОСОБА_1 не повідомив Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про зміну місця свого проживання, то всі листи, які направлені йому за попередньою адресою, вважаються врученими. Та обставина, що відповідач вносив орендну плати після закінчення строку дії Договору оренди не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки не спростовує факт припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням строку дії договору. З огляду на те, що спірне нежитлове приміщення надавалося відповідачу не для проживання, а для зберігання транспортного засобу, то вимога позивача про виселення ОСОБА_1 з цього приміщення є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У січні 2019 року ОСОБА_1 подавдо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 травня 2018 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не звернув уваги на те, що він особисто не отримував повідомлення про припинення Договору оренди, а наданий позивачем список згрупованих поштових відправлень від 28 квітня 2017 року не може бути належним доказом вручення такого повідомлення, оскільки є внутрішнім реєстровим поштовим відправленням. Він не змінював свого місця проживання, зазначеного в Договорі оренди, тому апеляційний суд безпідставно виходив з того, що ним порушено вимоги пункту 13.2 Договору оренди щодо обов`язку повідомити орендодавця про зміну свого місця проживання. В оскаржуваній постанові апеляційний суд помилково зазначив, що факт сплати орендної плати після закінчення строку дії Договору оренди не має правового значення в цій справі, і не врахував, що такі дії навпаки свідчать про те, що він вважав договір продовженим. Крім того, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційний суд позбавив його права на участь в судових засіданнях.

У березні 2019 року Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, зазначивши про її законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Личаківського районного суду міста Львова.

11 лютого 2019 року справа № 463/6411/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 753/17720/18 (провадження № 61-17201св19) викладено правовий висновок про те, що приписи частини першої статті 369 ЦПК України щодо письмового провадження за наявними у справі матеріалами можуть бути застосовані судами апеляційної інстанції лише у випадку, якщо позивачем заявлені виключно вимоги майнового характеру і розмір ціни позову менше ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Якщо ж у справі наявні вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи в суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У справі, що переглядається, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заявило немайнову вимогу - зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду на 13 листопада 2018 року о 15 год. 00 хв. з повідомленням учасників справи, без їх виклику.

Відповідно до наявних в матеріалах справи судових повісток, повідомлень про вручення поштових відправлень та телефонограми учасники справи були повідомлені про розгляд справи, призначений на 13 листопада 2018 року о 15 год. 00 хв, однак в справі відсутні будь-які докази повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 21 листопада 2018 року.

Крім того, у вступній частині постанови Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року зазначено, що справу розглянуто у відкритому судовому засіданні.

Отже, розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції мав відбуватися з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання (пункт 1 частини другої статті 223 ЦПК України).

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини першої стаття 43 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Всупереч наведеним нормам процесуального права, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ суд апеляційної інстанції розглянув і вирішив справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого немає відомостей про його належне повідомлення про час та місце розгляду справи, чим порушив його право брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанціїз направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов