У х в а л а

17 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 126/346/20

провадження № 61-17778ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року та товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» (далі - ТОВ «Солар Стальконструкція») на користь ОСОБА_1 заборгованість, а саме: заробітна плата у розмірі 7 752 грн; компенсація за не використані дні відпустки у розмірі 41 776 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 219 640 грн.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Солар Стальконструкція» задоволено частково. Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року в частині стягнення з ТОВ «Солар Стальконструкція» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 219 040 грн змінено. Стягнуто з ТОВ «Солар Стальконструкція» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 3 437 грн 10 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

27 листопада 2020 року ТОВ «Солар Стальконструкція» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 30 листопада 2020 року, в якій заявник просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

27 листопада 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 02 грудня 2020 року, в якій заявник просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року в частині зміни рішення суду першої інстанції й ухвалити, в цій частині, нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вони подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 1 та 2 частини четвертої статті 19 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із пунктом п`ятим частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, що стягуються чи оспорюються, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 269 168 грн.

Отже, ціна позову станом на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250=525 500 грн).

Відтак, ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, й не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовано серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі віднести цю справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

Касаційні скарги та додані матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги, а саме: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не визначено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, крім того, не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки заявники подали касаційні скарги на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню; не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року та товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарг матеріалами надіслати заявникам.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара