Дата документу 21.04.2020
Справа № 501/1606/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області

подання Приватного виконавця виконавчого округу Парфьонова Георгія Володимировича

заінтересовані особи:

боржник ОСОБА_1

стягувач ОСОБА_2

предмет та підстави подання: про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Г.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України, згідно якого просить суд тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_1 права виїзду за межі України до виконання боржником своїх зобов`язань за виконавчим листом №501/1606/19 виданим 08.01.2020 року Іллічівським міським судом Одеської області.

2. Подання мотивоване тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця знаходиться зведене виконавче провадження АСВП №61198491 з примусового виконання виконавчого листа №501/1606/19 виданого 08.01.2020 року Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 7 463 888, 75 грн. - основного боргу; 169 317,81 грн. - процентів за користування позикою, які визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України; 41102,51 грн. - три проценти річних; 142 485,64 грн. - інфляційних втрат, а всього 7 816 794,70 грн.

17.07.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, які надіслано сторонам рекомендованими повідомленнями, виклик боржника до приватного виконавця із зобов`язанням надати необхідну інформацію щодо нерухомого майна, коштів на рахунках, інші відомості щодо майнового стану, тощо. Одночасно із відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем направлено запити до реєструючих органів з метою перевірки майнового стану боржника.

Також, приватним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника на все його рухоме та нерухоме майно. За даними ПФУ інформація про доходи боржника відсутня, за даними ДФС у боржника відкриті рахунки в фінансових установах, боржник не працевлаштований. Згідно відповіді МВС встановлено, що за боржником транспортні засоби не зареєстровані. Нерухомого майна, зареєстрованого за боржником, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

Приватним виконавцем 25.03.2020 року здійснено вихід за адресою місця проживання (реєстрації) боржника, однак на багаточисленний стукіт у двері ніхто не відреагував, виконавець залишив виклик на прийом до офісу, однак до теперішнього часу вказані вимоги божником залишено без уваги.

Заявник посилаючись на здійснені заходи примусового виконання рішення суду, вважає за доцільне застосувати до боржника такий захід впливу, як тимчасове обмеження виїзду за межі України та просить суд розгляд даного подання провести без його участі.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали подання, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні даного подання з таких підстав.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідна норма Конвенції міститься у статті 33 Конституції України, якою встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Такі обмеження встановлюються, зокрема, статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» що передбачає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Таке право на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору у передбачених законом випадках.

Розглядаючи питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням Європейський суд з прав людини у справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям:

- ґрунтуватися на національному законі;

- переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції;

- відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria), рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03), Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином: у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга №41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. із змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою " Ле Конт , Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у у приватного виконавця знаходиться зведене виконавче провадження АСВП №61198491 з примусового виконання виконавчого листа №501/1606/19 виданого 08.01.2020 року Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 7 463 888, 75 грн. - основного боргу; 169 317,81 грн. - процентів за користування позикою, які визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України; 41102,51 грн. - три проценти річних; 142 485,64 грн. - інфляційних втрат, а всього 7 816 794,70 грн.

17.07.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, які надіслано сторонам рекомендованими повідомленнями, виклик боржника до приватного виконавця із зобов`язанням надати необхідну інформацію щодо нерухомого майна, коштів на рахунках, інші відомості щодо майнового стану, тощо. Одночасно із відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем направлено запити до реєструючих органів з метою перевірки майнового стану боржника.

Також, приватним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника на все його рухоме та нерухоме майно. За даними ПФУ інформація про доходи боржника відсутня, за даними ДФС у боржника відкриті рахунки в фінансових установах, боржник не працевлаштований. Згідно відповіді МВС встановлено, що за боржником транспортні засоби не зареєстровані. Нерухомого майна, зареєстрованого за боржником, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

Приватним виконавцем 25.03.2020 року здійснено вихід за адресою: місця проживання (реєстрації) боржника, однак на багато численний стукіт у двері ніхто не відреагував, виконавець залишив виклик на прийом до офісу, однак до теперішнього часу вказані вимоги божником залишено без уваги.

Разом з тим, наявні в матеріалах подання копії постанов приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про накладення арешту на нерухоме майно боржника, інформації від ДПІ та ПФУ про відсутність доходів у боржника і т.і., не є тими достатніми доказами, які можуть свідчити про факт ухилення боржника від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Також матеріали справи не містять докази щодо обізнаності ОСОБА_1 із постановою про відкриття виконавчого провадження.

Суд, вирішуючи питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, має з`ясувати чи дійсно боржник свідомо ухилявся від виконання зобов`язань.

Сам по собі факт існування у боржника заборгованості по зобов`язанню перед стягувачем не є підставою для задоволення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є оціночним поняттям і доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на приватного виконавця, який ініціює питання встановлення тимчасового обмеження у виїзді за межі України.

Отже, матеріали подання не містять жодного належного, допустимого і достатнього доказу на підтвердження факту свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У поданні приватного виконавця виконавчого округу Парфьонова Георгія Володимировича (заінтересовані особи: боржник ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 ) про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України відмовити.

2. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, продовжуються на строк дії такого карантину.

3. Повний текст ухвали виготовлено 21 квітня 2020 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко