Справа № 569/7044/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Кучиної Н.Г.,

з участю: секретаря судового засідання - Ющук О.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу № 569/7044/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23 квітня 2004 року між нею та ОСОБА_4 був укладений шлюб. З вересня 2016 року вони фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо, не ведуть спільне господарство, але шлюб не розірвали. 15 серпня 2005 року їй була подарована 4-х кімнатна квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування. 11 жовтня 2011 року нею було продано подаровану квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І. Продаж квартири було вчинено за 242476 (двісті сорок дві тисячі чотириста сімдесят шість) гривень. Кошти отримані від продажу даної квартири є її особистою приватною власністю. 08 серпня 2012 року вона уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 , реконструйовану під салон-перукарню. У відповідності до п. 4 договору купівлі- продажу нерухомого майна, продаж вчинено за домовленістю сторін за ціною 200000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок. Заочним рішенням Рівненського міського суду від 23 липня 2013 року у справі №569/10340/13-ц за ОСОБА_3 було визнано право приватної власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення салону-перукарні в будинку АДРЕСА_4 . Однак, не зважаючи на той факт, що квартира куплена за грошові кошти, що були її особистою приватною власністю, розмір частки у свідоцтві про право власності визначено у розмірі - 1 (тобто майно не поділено на частки) у неї виникають складнощі з розпорядженням своєю особистою приватною власністю. Так, при укладанні будь-яких договорів стосовно даного нерухомого майна, нотаріуси вимагають згоду другого з подружжя, мотивуючи це тим, що майно було придбано в шлюбі, а в судовому рішенні не міститься словосполучення «особиста приватна власність». У відповіді №54/01-16 від 08 квітня 2019 року приватний нотаріус Круліковський А.І. зазначає: «У випадку якщо майно набувалося власником під час зареєстрованого шлюбу необхідно надати нотаріальну згоду подружжя власника, з копіями паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків подружжя власника.» В той же час, відповідач відмовляється від надання необхідних реквізитів та від підписання будь-яких документів, а отже чинить їй перешкоди у володінні та розпорядженні її майном. Тому вона просить позов задоволити.

Представник позивача адвокат Кожемякіна В.І. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_3 , просить суд позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 просить суд відмовити.

На заперечення позовних вимог посилається на те, що посилання позивача на те, що квартира АДРЕСА_3 куплена нею в 2012 році за її особисті кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , не відповідає дійсності, оскільки на момент купівлі спірної квартири у позивачки грошей вже не було.

Продавши квартиру по АДРЕСА_5 , позивач відразу ж придбала автомобіль марки Ніссан вартістю 16 000 доларів США, та грузовий автомобіль марки Опель MOVANO вартістю 14 000 доларів США. Решту 2476 грн. було потрачено на потреби сім`ї. Автомобілі придбавались в інтересах сім`ї.

3 31 березня 2011 року по даний час позивачка ніде не працювала, не працює та не хотіла працювати, працював лише він один. Однак його зарплати на утримання сім`ї не вистачало. Матеріальну допомогу для їх сім`ї постійно надавала їм мати позивачки ОСОБА_5 .

На час покупки спірної квартири у позивачки взагалі не було коштів для її придбання.

Враховуючи таку поведінку позивачки, її мама ОСОБА_5 , подумала, що вона веде паразитичний спосіб життя, нічим не зайнята, ніде не працює. Щоб витягти її з цього болота, порадившись з ними, придбала за свої особисті кошти вищезазначену нерухомість, яку оформила на позивачку, але водночас наголосила, що придбаває нерухомість в інтересах їх сім`ї.

Представник відповідача адвокат Сурікова С.І. заперечила проти задоволення позову ОСОБА_3 .

З показань допитаних у судовому засіданні свідків, зокрема ОСОБА_5 , матері позивача, слідує, що: « ОСОБА_3 після продажу належної їй квартири купила два автомобіля марки Ніссан вартістю 16 000 доларів США, та грузовий автомобіль марки Опель вартістю 14 000 доларів США.

На момент купівлі спірної квартири позивачка не мала коштів не тільки для купівлі квартири, а й на забезпечення життєвих потреб сім`ї. її чоловік відповідач ОСОБА_4 працював таксистом, мав невеликий та нестабільний дохід. Я повністю утримувала їхню сім`ю.

Так, в інтересах сім`ї позивачки та відповідача мною була придбана спірна квартира, реконструйована під перукарню. Я особисто домовлялась із попередньою власницею квартири (продавцем) ОСОБА_6 . Я особисто заплатила їй гроші за квартиру в присутності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Квартира оформлена на позивачку, однак в договорі купівлі-продажу не зазначено, що вона була придбана за особисті кошти. І це не є випадковим упущенням нотаріуса. Оскільки я сама працюю нотаріусом 35 років, тому купляючи спірну квартиру, я наголошувала, що я це роблю в інтересах сім`ї і для сім`ї, а не для однієї ОСОБА_3

Купівля квартири та її оформлення оплачені мною. Оскільки право власності на спірну квартиру встановлювалось в судовому порядку, я домовлялася з адвокатом Петрійчук Тетяною Петрівною про надання правової допомоги позивачці в цій справі. Розраховувалась з адвокатом також я».

З пояснень свідка ОСОБА_10 слідує, що «19 листопада 2011 року він продав Автомобіль NISSAN X-TRAIL 2005 року випуску ОСОБА_3 Проданий автомобіль був у справному стані, і був проданий за 15500 тисяч доларів. Проте, ОСОБА_3 телефонувала до нього і просила, щоб він сказав, що автомобіль був придбаний нею за 20000 гривень».

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що «Після того, як ОСОБА_3 продала свою квартиру, купила два автомобілі, ними їздив її чоловік. Вона ніде не працювала, утримувала їх ОСОБА_5 . В ОСОБА_3 були проблеми з алкоголем, її вирішили відволікти, купивши перукарню. Деркачі знайшли приміщення переобладнане під перукарню, туди все закупляла ОСОБА_5 , не особисто для ОСОБА_3 , а в інтересах їх сім`ї. Гроші за перукарню у нотаріуса передавались при мені. Платила ОСОБА_5 . Дані гроші зберігались не в квартирі ОСОБА_5 , а у Деркачів.»

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив: «Він з дружиною займалися нерухомістю. В 2012 році до них звернулася ОСОБА_5 , щоб вони знайшли приміщення під перукарню для її дочки. Після того як приміщення знайшли і оформляли документи, він привозив гроші, які ОСОБА_5 тримала у них. ОСОБА_5 придбала приміщення перукарні для сім`ї ОСОБА_3 , бо у них не було грошей. ОСОБА_3 навіть не знала про це приміщення.»

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що « ОСОБА_9 разом з ОСОБА_5 приїжджали в 2012 році дивитися приміщення перукарні, яке знаходиться на балансі ОСББ АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 вона ніколи не бачила. Вказане приміщення купувала ОСОБА_5 для дітей, які там діти, тоді вона не знала».

Ухвалою суду від 22 травня 2019 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено розгляд справи на 20 червня 2019 року з викликом сторін.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_12 В"ячеславовича про визнання майна особистою власністю - відмовлено.

Ухвалою суду від 13 січня 2020 року клопотання ОСОБА_12 про виклик свідків та долучення доказів по цивільній справі №569/7044/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_12 В"ячеславовича про визнання майна особистою власністю - задоволено частково.

Викликано для допиту в якості свідків: ОСОБА_10 , проживає АДРЕСА_6 , ОСОБА_11 , АДРЕСА_7 .

В задоволенні клопотання про долучення додаткових доказів по справі відмовлено.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є недоведеними та безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 23 квітня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений шлюб.(а.с.8)

З вересня 2016 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо, не ведуть спільне господарство, що сторонами не заперечується.

Згідно договору дарування від 15 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованим в реєстрі за №4913, ОСОБА_13 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .(а.с.10)

Сторонами визнається та не заперечується, що у відповідності до ст.57 Сімейного кодексу України, вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3

11 жовтня 2011 року ОСОБА_3 продала подаровану їй квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованим в реєстрі за №3234. (а.с.11)

У відповідності до п. 4 договору купівлі-продажу нерухомого майна, продаж вчинено за ціною 242476 гривень 00 копійок.

Судом також встановлено, що 19 листопада 2011 року ОСОБА_3 був придбаний та зареєстрований за нею автомобіль NISSAN X-TRAIL 2005 року випуску, а 03 березня 2012 року ОСОБА_3 був придбаний та зареєстрований за нею автомобіль ОPEL MOVANO 2008 року випуску, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру МВС в Рівненській області № 31/17-22 аз від 03 липня 2019 року (а.с.87,88).

08 серпня 2012 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_14 та ОСОБА_15 квартиру АДРЕСА_3 , реконструйовану під салон-перукарню з влаштуванням окремого входу. (а.с.12)

У відповідності до п. 4 договору купівлі-продажу нерухомого майна, продаж вчинено за домовленістю сторін за ціною 200000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок.

Даний договір не був нотаріально посвідченим.

Суд не бере до уваги вказаний договір купівлі-продажу від 08 серпня 2012 року як допустимий доказ, у відповідності до ст.78 ЦПК України. Оскільки, вказаний договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, отже відповідно до ст.220 ЦК такий договір є нікчемним.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 23 липня 2013 року у справі №569/10340/13-ц за ОСОБА_3 було визнано право приватної власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення салону-перукарні в будинку АДРЕСА_4 .(а.с.13)

Доводи представника позивача про те, що договір купівлі-продажу від 08 серпня 2012 року був оцінений судом при винесенні рішення від 23 липня 2013 року у справі №569/10340/13-ц, не приймаються судом, оскільки в рішенні суду оцінку вказаного договору суд не давав і не обґрунтовував ним своє рішення.

Позивач вказує, що спірне нежитлове приміщення салону-перукарні в будинку АДРЕСА_4 не придбавалося за спільно нажиті кошти подружжя, а тому не може являтися спільною сумісною спільною власністю, а належить їй на праві приватної особистої власності.

За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Пунктом 24 вищевказаної постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Окрім іншого, 01.07.2016 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

При цьому, оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти ОСОБА_3 , позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання цього майна за її особисті кошти.

З показань допитаних у судовому засіданні свідків, слідує, що спірне приміщення придбавалося за кошти ОСОБА_5 , матері позивача, для сім'ї ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 свої кошти за продаж квартири витратила на придбання двох автомобілів.

Отже, свідки у своїх показаннях не зазначили обставин, які свідчать про те, що станом на 08 серпня 2012 року позивач ОСОБА_3 придбала спірне нерухоме майно за особисті кошти, оскільки до 08 серпня 2012 року нею було набуто рухоме майно,(два автомобілі), яке в сукупності своєї вартості було рівнозначним вартості проданої нею квартири,вона не довела, що придбала транспортні засоби за інші кошти. Крім того, що стосується придбання спірного нерухомого майна, явних та конкретних доказів, що саме за її особисті кошти (зокрема переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті) було придбане дане майно суду не представлено.

Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 78,79,80,81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз укладених позивачем: договору купівлі-продажу належної їй квартири від 11 жовтня 2011 року, договорів купівлі транспортних засобів від 19 листопада 2011 року та 03 березня 2012 року, а пізніше купівлі спірного нерухомого майна 08 серпня 2012 року, а саме: ціна продажу квартири, ціна купівлі транспортних засобів, а також час придбання спірного нерухомого майна (майже через рік після відчуження квартири) та порядок розрахунків за нього, на переконання суду, не свідчить про безумовну спроможність позивача самостійно, за свої особисті кошти, набути згадане приміщення перукарні.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували той факт, що квартира АДРЕСА_3 була придбана саме за кошти, отримані ОСОБА_3 від продажу 11 жовтня 2011 року, подарованої ій квартири АДРЕСА_2 .

Що стосується рішення суду від 23 липня 2013 року по справі № 569/10340/13-ц, суд звертає увагу на ті обставини, що аналізу договору від 08 серпня 2012 року вказане рішення не містить взагалі, а визнання за позивачем права приватної власності на спірне майно не є тотожним визнанню права приватної особистої власності.

Суд визнає, що ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог за позовом не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження набуття нею права приватної особистої власності на спірне майно, тому її позов не підлягає до задоволення.

Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_8

Відповідач - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_9

Повне рішення складено 03 лютого 2020 року.

Суддя: Н.Г.Кучина