ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1944/20 Справа № 209/395/18 Суддя у 1-й інстанції - Ковальова А. Б. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 14 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору, відповідач отримав кредит у розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 30 грудня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 114 606,58 грн, з яких: 2 895,72 грн. заборгованості за кредитом; 100 578,35 грн. проценти за користування кредитом; 5 198,86 грн. пені та комісії; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина); 5 433,65 грн. штрафу (процентна складова).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами наявні кредитні зобов`язання, відповідач підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Судом порушено вимоги ст. 257-264 ЦК України, оскільки позивач звернувся з позовом до суду в межах строку позовної давності.

Відповідач правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 14 листопада 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 3 000 гривень, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 грудня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 114 606,58 грн, яка складається із: 2 895,72 грн. заборгованості за кредитом; 100 578,35 грн. проценти за користування кредитом; 5 198,86 грн. пені та комісії; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина); 5 433,65 грн. штрафу (процентна складова).

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що згідно з розрахунком кредитної заборгованості відповідачем останній платіж здійснено 06 квітня 2013 року, а з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 15 лютого 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил передбачено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна сторона не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий термін.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил, відповідач зобов"язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).

Апеляційним судом установлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

У пункті 1.1.7.4 Умов та правил зазначено, що у випадку перевитрати платіжного ліміту по картці непогашення його клієнтом на протязі 6 місяців, карта закривається, а відновлення дії карти можливо тільки після повного погашення заборгованості клієнтом.

Судом встановлено, що згідно з випискою по кредитній картці останній раз відповідач користувався кредитними коштами (знімала готівку у банкоматі) 09 квітні 2013 року.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами в строк до 25 числа кожного місяця. Отже погашення заборгованості відповідачем мало бути здійснено до 25 травня 2013 року, чого зроблено не було, тобто про порушення зобов"язання з боку відповідача банку стало відомо 26 травня 2013 року, оскільки заборгованість була погашена не в повному обсязі.

Таким чином, позивач мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав потягом трьох років з дня, коли виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання, тобто до 26 травня 2016 року, однак позивач звернувся до суду лише 15 лютого 2018 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, що є підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитом.

Помилкове посилання суду першої інстанції на пропуск строк позовної давності не вплинуло на правильне вирішення позову та відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права. Оскільки у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, неустойку (пеню, штрафи, комісію) після закінчення строку дії кредитного договору, то позовна давність не застосовується, а в позові відмовляється в цій частині за безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида