Справа №490/1857/20 Головуючий у 1-ій інстанції Черенкова Н.П.
Провадження № 22-ц/812/1150/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ямкової О.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.

за участю: скаржника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

адвоката Махмутова Олега Артуровича

на ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 травня 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Черенковою Н.П., повний текст якого складено того ж дня, за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, заінтересована особа, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра»,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України (далі Заводський ВДВС).

Обґрунтовуючи доводи скарги вказувала, що державним виконавцем Заводського ВДВС Тимченком А.Р. на виконання виконавчого листа, виданого 4 листопада 2008 року Центральним районним судом міста Миколаєва у справі №2-4-6290/08, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №52412885.

Відповідно до вказаної постанови зазначено про необхідність стягнути на користь ВАТ «Надра» з ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 68 445грн. 47коп..

Вказує, що про наявність цієї постанови дізналася в лютому 2020 року через накладення Заводським ВДВС арешту на належне їй майно.

5 березня 2020 року вона прибула до Заводського ВДВС, де її ознайомили з виконавчим провадженням ВП №52412885 та всіма документами, які в ньому знаходяться.

За такого вказує, що з постановою про відкриття виконавчого провадження вона ознайомилася лише 5 березня 2020 року.

А тому, враховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що нею пропущено 10-денний строк на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 3 жовтня 2016 року по справі ВП №52412885 з поважних причин.

16 березня 2020 року нею подана адміністративна позовна заява до Миколаївського окружного адміністративного суду про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

20 березня 2020 року ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду по справі №400/1164/20 відмовлено у відкритті провадження, у зв`язку з тим, що відповідно до 447 ЦПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання судових рішень, ухвалених у цивільних справах, розглядаються виключно за правилами цивільного судочинства.

Щодо суті скарги зазначала, що на момент подання заяви про відкриття виконавчого провадження, заборгованість сплачена у повному обсязі 3 грудня 2013 року, однак , у постанові про закінчення виконавчого провадження помилково зазначена сума сплаченого боргу 28 445 грн., а не 68 445 грн.

Враховуючи вищевикладене просила поновити строк на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження по справі ВП №52412885 від 3 жовтня 2016 року та скасувати вищезазначену постанову про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 травня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 3 жовтня 2016 року - залишено без задоволення, а скаргу залишено без розгляду.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , подала на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги зазначала, що під час постановлення оскаржуваної ухвали суд дійшов невірного висновку про відсутність підстав для поновлення строку на подання скарги на дії державного виконавця.

А тому, просила оскаржувану ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Так, за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 жовтня 2008 року задоволено позов ВАТ КБ "Надра" до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та з них стягнуто заборгованість по кредитному договору у розмірі 67 738грн. 09коп., судові витрати 707грн. 38коп., а всього 68 445грн. 47 коп. (а.с.20).

Визначено порядок виконання рішення, шляхом розстрочки строком на 6 місяців, з щомісячною оплатою в солідарному порядку до 25 числа кожного місяця заборгованості по кредитному договору в сумі 11 407 грн. 58 коп.. Строк розстрочки виконання рішення суду до 25.03.2009 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с.24).

На виконання вищезазначеного рішення судом 4 листопада 2008 року видано виконавчий лист (а.с.19).

17 вересня 2010 року за заявою стягувача відкрито виконавче провадження з накладенням арешту на майно.

У відношенні ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) 27 серпня 2012 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії (а.с.22).

Постановою від 5 грудня 2013 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 4 листопада 2008 року про стягнення боргу зі ОСОБА_4 в сумі 28845,48 грн. на користь ВАТ КБ "Надра" закінчено (а.с.21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.23).

25 вересня 2016 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» подана заява про відкриття виконавчого провадження щодо примусового стягнення заборгованості зі ОСОБА_3 ..

Постановою від 3 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження про стягнення із ОСОБА_3 по виконавчому листу від 4 листопада 2008 року заборгованості в сумі 68 445грн. 47коп. (.а.с.11).

З пояснень ОСОБА_1 та наявної в матеріалах справи копії вбачається, що з постановою про відкриття виконавчого провадження остання ознайомилася 5 березня 2020 року (а.с.16-17).

Після чого, 16 березня 2020 року, скаржниця звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду про скасування вищезазначеної постанови державного виконавця.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено, що даний позов повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства Центральним районним судом м. Миколаєва (а.с.8-10).

26 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в порядку цивільного судочинства до Центрального районного суду міста Миколаєва з даною скаргою, в якій, крім скасування постанови державного виконавця Заводського ВДВС про відкриття виконавчого провадження по справі ВП №52412885, просила про поновлення строку на її оскарження.

Залишаючи клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку без задоволення, а скаргу без розгляду суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_6 , знала про наявність рішення про стягнення з неї на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості по кредитному договору, не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак спірних правовідносин, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що рішення суду є обов`язковими для виконання на всій території України в силу приписів ч. 5 ст. 124 Конституції України. Відтак, на думку суду першої інстанції, скаржниця пропустила 10-денний строк для оскарження постанови держвиконавця з моменту ознайомлення з матеріалами справи, і підстав для поновлення строку на оскарження постанови від 3 жовтня 2016 року немає.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується з наступних підстав.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ч. 2 ст. 124 Конституції України).

За правилами ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк може бути поновлено судом (ч. 2 ст. 449 ЦПК України).

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Виходячи з вимог ч.ч. 1, 3 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При оцінці поважності причин пропуску строку слід звертати увагу не лише на об`єктивні, але й суб`єктивні чинники, зокрема поведінку особи, що свідчить про її наміри реалізувати процесуальні права.

Згідно з усталеною судовою практикою поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду оскарження, є об`єктивними, не залежать від дій особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду в конкретній справі.

Отже, враховуючи той факт, що з постановою про відкриття виконавчого провадження від 3 жовтня 2016 року ОСОБА_1 ознайомилася лише 5 березня 2020 року, і про наявність такої постанови їй не було та не могло бути відомо, у зв`язку із відсутністю даних про направлення постанови виконавцем на її адресу, та за наявністю закінченого виконавчого провадження, у зв`язку із сплатою боргу божником за основним зобов`язанням на користь банка, колегія суддів вважає такі дії ОСОБА_1 добросовісними, які направлені на захист прав та інтересів божника за виконавчим провадженням з використанням судової процедури, незважаючи на первісне звернення скаржника зі скаргою з порушенням правил судової юрисдикції.

В той же час подання цієї ж скарги до Центрального районного суду м. Миколаєва за встановленою юрисдикцією протягом незначного часу з моменту винесення постанови Миколаївського окружного адміністративного суду свідчить про намір реалізувати свої право на оскарження. Про таке бажання свідчить також подання скарги вперше 16 березня 2020 року.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що скаржниця знала про рішення суду, яким з неї на користь ВАТ КБ « Надра» стягнено заборгованість по кредитному договору, а тому не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак спірних правовідносин, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що рішення суду є обов`язковими для виконання на всій території України не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки наявність лише самого судового рішення про стягнення боргу не може свідчити про наявність виконавчого провадження.

Питання судового контролю за виконанням судових рішень передбачено розділом VII ЦПК України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оскільки за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця, судом першої інстанції постановлена ухвала, якою клопотання про поновлення строку залишено без задоволення, а скарга без розгляду, то суд апеляційної інстанції позбавлений можливості дати висновок щодо обґрунтованості скарги по суті заявлених вимог, так як вони (ці вимоги) не були предметом розгляду в місцевому суді. За такого оскаржувана ухвала є такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Махмутова Олега Артуровича підлягає задоволенню, а ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 травня 2020 року скасуванню з направленням справи у відповідності до вимог ст. 379 ЦПК України для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Махмутова Олега Артуровича задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 травня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк