Єдиний унікальний номер 236/3817/19
Номер провадження 22-ц/804/535/20
Єдиний унікальний номер 236/3817/19 Головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В.
Номер провадження 22-ц/804/535/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Гапонова А.В., Космачевської Т.В.,

розглянув у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу №236/3817/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року складі судді Саржевської І.В., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом, в якому просить стягнути з АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 12204,27 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена за ст.38 КЗпП України у зв`язку зі необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років. При звільненні відповідач не виплатив їй належні виплати (а.с.2-4).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 12204,27 (дванадцять тисяч двісті чотири грн. 27 коп.) гривні (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів).

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) гривень.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Із вказаним рішення не погодився відповідач АТ «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач перебував у трудових відносинах з виробничим підрозділом «Луганська дистанція колії» структурного підрозділу структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця». Територіально зазначений підрозділ знаходиться на непідконтрольній українській владі території у м.Луганськ.

З 16 березня 2017 року у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональна Філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів.

Позивачу нараховано та виплачено аванс за першу половину березня в розмірі 732,63грн., що підтверджується касовим ордером №53 від 24.07.2017 року. Інша заборгованість з заробітної плати перед позивачем за період березень - липень 2017 року у відповідача відсутня, так як нарахування заробітної плати за інші періоди (друга половина березня - липень 2017 року) не здійснювалося через відсутність первинних документів.

Крім того, суд першої інстанції визнав надані позивачем докази належними доказами, які підтверджують заборгованість з заробітної плати. Надані позивачем розрахунки заробітної плати виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Луганськ. З 12 квітня 2017 року адміністративна будівля Луганської дирекції залізничних перевезень (м. Луганськ, вул. Кірова, буд.44) захоплена невідомими особами, у зв`язку з чим відповідач втратив контроль над структурним підрозділом і його діяльністю. За таких обставин вважає, що сума заборгованості по заробітній платі відповідними первинними документами не підтверджена і не нарахована в установленому законом порядку.

Зазначає, що суд помилково не застосував до вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з позовом до суду у вересні 2019 року. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривні.

Визначена позивачем у позові ціна позову складає 12 204,27 грн., менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м.Київ, вул.Тверська, буд.5, ).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», .

Згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 24 червня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала на посаді розподілювача робіт 4 розряду ВП «Луганська дистанція колії» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.10-12).

Згідно з Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору №1513-ОС від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 з 17 липня 2017 року звільнена з посади розподілювача робіт 4 розряду ВП «Луганська дистанція колії» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» відповідно статті 38 КЗпП України у зв`язку зі необхідністю догляду за дитиною віком до 14 років, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці. Зазначений наказ видано структурним підрозділом Луганська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.13).

В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію за 34 дні відпустки. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано.

Позивачем надані суду на підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) за період з березня по липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати: березень - 1327,53 грн., квітень 2017 року - 1960,78 грн., травень 2017 року - 2165,02 грн., червень 2017 року - 2165,02 грн., липень 2017 року - 4585,92 грн.(в тому числі компенсація за невикористану відпустку) (а.с.14-18).

З розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, які підписані, головним бухгалтером, працівником кадрової служби, головним інженером, відповідно до яких позивачем за березень відпрацьовано 5днів, за квітень, за травень, за червень, за липень - «0» (а.с.22-26а).

Відповідно до копії журналу обліку простою працівників Луганської дистанції сигналізації та зв`язку, ОСОБА_1 перебувала у простої у березні 10 днів (80 год.), у квітні 18 днів (144 год.), у травні 20 днів (159 год.), у червні 20 днів (159 год.), у липні 11 днів (88 год.) (а.с. 27-57).

Відповідно до довідки про нараховані до виплати та несплачені суми заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, підписаної гол. бухгалтером та заступником начальника підприємства, сума нарахованої до виплати заробітної плати ОСОБА_1 складає: березень - 1327,53грн., квітень 2017 року - 1960,78грн., травень 2017 року - 2165,02грн., червень 2017 року - 2165,02грн., липень 2017 року - 4585,92грн., всього 12204,27 грн. (а.с.20).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці». Позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача, оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за березень - липень 2017 року, у строки, встановлені частиною 1 ст.116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

В статті 115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі належні йому суми, і зокрема заробітну плату.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримав повного розрахунку, який і підлягає стягненню з відповідача.

Колегія суддів погоджується з наведеним в рішенні суду першої інстанції розрахунком заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах, наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з виробничим підрозділом «Луганська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав належну йому заробітну плату, майнові вимоги позивача ОСОБА_1 щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про те що суд помилково не застосував до вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати положення та висновки, викладені в науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.

Наданий до суду першої інстанції науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем документи не можуть бути належними доказами, колегія суддів не приймає, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, зберігати пов`язані з нарахуванням заробітної плати тощо документів, покладено на роботодавця, а не на працівника.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже, відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні апеляційної скарги то рішення суду в частині стягнення судових витрат також перегляду не підлягає.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає 12204,27 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 січня 2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв

Судді: А.В. Гапонов

Т.В. Космачевська