П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/3093/19

Провадження № 22-ц/4815/199/20

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Красовський О.О.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини):

о 10 год. 16 хв. 22.11.2019 в м. Рівне

Повний текст постанови складено: 23.11.2029

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: ОСОБА_2 ;

відповідач2: Верхівська сільська рада Рівненського району Рівненської області;

представники учасників справи:

позивача адвокат Щербяк Юлія Василівна

за участі: учасники справи та їх представники не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

У 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі Верхівська сільська рада) про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Мотивуючи свою вимогу, зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на земельну частку (пай), що знаходиться на території Верхівської сільської ради розміром 2,44 га, втому числі: ріллі - 2,22 га (масив № 19 , ділянка 12); сіножатей - 0,18 га (масив № 42, ділянка 12); пасовищ - 0,04 га (масив № 47, ділянка 34). Вартість земельної частки (паю) становить 116 029,09 гривень. Вказує, що за життя ОСОБА_3 не оформив права власності на земельну ділянку, а тому відсутність правовстановлюючих документів змушує його звертатися до суду з позовом. ОСОБА_4 , яка є також спадкоємицею першої черги, до нотаріальної контори не зверталася та не заперечує, щоби земельна частка перейшла у його власність.

З наведених мотивів просив визнати за ним право власності на земельну частку (пай), яка знаходиться на території Верхівської сільської ради, розміром 2,44 га , в тому числі: ріллі - 2,22 га (масив № 19 , ділянка 12); сіножатей - 0,18 га (масив № 42, ділянка 12); пасовищ - 0,04 га (масив № 47, ділянка 34), що належала померлому ОСОБА_3 , у порядку спадкування.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Відзив на позовну заяву відповідачами не подавався.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 листопада 2019 року ОСОБА_1 в задоволені позову відмовлено.

На рішення суду ним подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що висновок суду про припинення права ОСОБА_3 на земельну ділянку разом із біологічною смертю є помилковим та не відповідає дійсним обставинам справи. Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), Указ Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" стверджувалося, що головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в колективному сільськогосподарському підприємстві на момент формування списків, які додаються до державного акта на право колективної власності на землю. Як було встановлено судом, у процесі роздержавлення і приватизації земель ВАТ "Бурштин" згідно з Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 та на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації Рівненського району Рівненської області від 21 листопада 2005 року №522 право власності на земельні ділянки на території Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області отримали члени колективного сільськогосподарського підприємства та пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства. Покликався й на відповідь Архівного відділу Рівненської районної державної адміністрації №813/04-01 від 20.12.2019 року, до якої додано копію рішення Верхівської сільської ради від 27 грудня 2002 року № 39 "Про затвердження списків членів ВАТ "Бурштин", що мають право на земельну частку (пай)", та копію Списку № 2, з яких видно, що ОСОБА_3 було включено до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю ВАТ "Бурштин", а у цьому списку він значиться під №194. Вказує, що відповідні списки було затверджено у 2002 році, а їх розгляд загальними зборами ВАТ "Бурштин" з невідомих причин відбувся аж через три роки у 2005 році. Тому, виходячи з вимог законодавства щодо обов`язкових умов набуття права власності на земельні частки (паї) членами колективного сільськогосподарського підприємства, передбачених п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року вважає, що ОСОБА_3 набув право на спірну земельну частку (пай), оскільки останній був членом ВАТ "Бурштин" та включений до списків, що додаються до державного акта на право колективної власності на землю.

Щодо посилань в рішенні суду попередньої інстанції на недоведеність прийняття спадщини, неповідомлення про звернення до нотаріуса та інформації щодо заведення спадкової справи, зазначав, що не мав процесуальної можливості подати зазначені докази на стадії підготовчого судового засідання, оскільки підготовче засідання, призначення справи до судового розгляду і судовий розгляд відбулися в один день 22 листопада 2019 року. На переконання заявника, він з згідно п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" та відповідно до ст. 1225 ЦК України, як спадкоємець, має право на земельну ділянку (пай), що належала спадкодавцю.

З викладених спонукань просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьком позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_3 (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Верхівською сільською радою Рівненського району (а.с. 5).

З доданої до апеляційної скарги відповіді Архівного відділу Рівненської районної державної адміністрації №813/04-01 від 20.12.2019 року, до якої додано копію рішення Верхівської сільської ради від 27 грудня 2002 року № 39 "Про затвердження списків членів ВАТ "Бурштин" Рівненського району, що мають право на земельну частку (пай)", та копію Списку № 2, вбачається, що ОСОБА_3 було включено до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю ВАТ "Бурштин" за №194.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що оскільки розпаювання земель ВАТ "Бурштин" відбулося у 2005 році, а батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому за життя ОСОБА_3 не набув у власність земельну частку (пай) в процесі роздержавлення і приватизації земель ВАТ "Бурштин", адже його правоздатність припинилася у зв`язку з смертю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Частиною дев`ятою ст. 5 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року) визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч.ч. 6 і 7 ст. 6 ЗК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Водночас відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Апеляційний суд вважає правильними твердження суду попередньої інстанції про те, що оскільки фізичні особи володіють певними правами і обов`язками та реалізують їх, вони наділяються цивільною правосуб`єктністю, що складається з цивільної правоздатності та цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Встановивши, що на момент розпаювання земель ВАТ "Бурштин" ОСОБА_3 помер, суд обґрунтовано зважив, що він не міг набути право на відповідну частку (пай) земельної ділянки, незважаючи на наявність його прізвища у списку, який додавався до цього акта.

Як вказано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 179/2279/17 (провадження № 61-395св19), факт внесення спадкодавця до списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства лише вказує на наміри щодо виділення цій особі земельної ділянки.

Аналізуючи правові підстави набуття такої земельної частки (паю) у приватну власність, колегія суддів зазначає про неможливість наділення особи цим правом після її смерті.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 392/1660/16-ц (провадження № 61-24311св18) та від 29 травня 2019 року у справі № 395/268/17-ц (провадження № 61-36639св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на день видачі державного акта на право колективної власності на землю від 21 листопада 2005 року батько позивача, як спадкодавець, не був членом ВАТ "Бурштин", оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що останній не набув права власності на спірну земельну частку (пай), з огляду на що указану земельну частку (пай) не можна вважати частиною спадкового майна.

Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження указаних списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків оскаржуваного рішення, суперечать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів по справі.

Також колегія судів вважає безпідставними й аргументи заявника про неможливість позивачу долучити до матеріалів справи додаткові докази, які підтвердили б вимоги його позовної заяви у зв`язку з проведенням підготовчого судового засідання та судового розгляду в один день - 22 листопада 2019 року. Як зазначалося, провадження у справі відкрито 06 липня 2019 року, а, отже, така, на думку позивача (на якого покладається обов`язок доказування і подання доказів), обставина, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено: 24.07.2020

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків