Єд. унік. № 243/9463/19
Провадження № 2/243/164/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 січня 2020 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Старовецького В.І.

за участю секретаря судового засідання Каліух К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно, яка обґрунтована тим, що на підставі усного договору купівлі-продажу майна від 15.05.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали телятник за адресним номером АДРЕСА_1 . Право власності на телятник позивачі не зареєстрували та раніше право власності також не було зареєстровано. З моменту укладення договору, а саме з 15.05.2001 року по теперішній час позивачі користуються придбаним ними телятником. Позивачі зазначають, що співвласники ухиляються від належного нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, мотивуючи це своїм слабким станом здоров`я. Відповідачі ніяких претензій щодо укладання договорів купівлі-продажу не мають, однак ухиляються від нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Частина співвласників передали свої частки вищевказаного телятника ОСОБА_2 , а частина - ОСОБА_1 , яким на даний час користуються тільки позивачі. Таким чином, відповідачі передали у користування позивачам нерухоме майно, після чого вони повністю сплатили їм вартість переданого нерухомого майна, відкрито користуються даним майном, претензій до позивачів відповідачі не мають. На підставі чого позивачі просять суд визнати за ними право власності на телятник, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилися, надали заяви, в яких на задоволенні своїх позовних вимог наполягали, просили їх задовольнити та справу розглянути без їхньої участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. (а.с.100-101).

Представник позивачів ОСОБА_7 до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій на задоволенні позовних вимог наполягав та розгляд справи просив провести без його участі (а.с.61).

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила їх задовольнити та справу слухати без її участі (а.с.60).

Відповідач ОСОБА_4 про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, до судового засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила (а.с.99).

Відповідач ОСОБА_5 про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, до судового засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.98).

Відповідач ОСОБА_6 про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, до судового засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила (а.с.99).

Ухвалою суду від 17.01.2020 року провадження у справі в частині звернення із позовними вимогами до ОСОБА_8 закрито у зв`язку зі смертю відповідача.

Згідно ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Втім, відповідачі не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їхню відсутності до суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце судового засідання шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області повторно не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подали відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивачів, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частинами 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З огляду на заяву відповідача ОСОБА_3 суд, з урахуванням ст. 206 ЦПК України, вважає за доцільне зазначити, що визнання даного позову відповідачем суперечить вимогам закону, а тому не враховується судом при розгляді даного спору.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що згідно виписки з протоколу № 2 засідання комісії з реформування КСП «Червоний молочар» від 16.03.2000 року, комісія вирішила передати групі фізичних осіб в особі ОСОБА_9 майно, зокрема, телятник від. № 1, інв. № 77, 16602,71 гривень (а.с.29-30).

Відповідно до розписки від 20.04.2000 року ОСОБА_9 передав ОСОБА_10 та ОСОБА_1 у приватне користування телятник, що розташований за адресою: від. № 1 № 77 з правом виплати майнових паїв громадянам: ОСОБА_5 - 1470 гривень; ОСОБА_8 - 3737 гривень; ОСОБА_6 - 6024 гривень; ОСОБА_11 - 5160 гривень; ( ОСОБА_3 ) ОСОБА_3 - 4948 гривень (а.с.33).

Відповідно до розписки від 08.04.2002 року ОСОБА_13 передала ОСОБА_10 своє право власності на майновий пай на суму 4948 гривень (а.с.32).

Згідно розписки від 08.11.2004 року ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2600 гривень за майновий пай (а.с.34).

Відповідно до копії технічного паспорту № 56 на нежитлову будівлю телятника від 20.04.2011 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площа нежитлової будівлі телятника літ. А-1 становить 1073,8 кв.м. (а.с.19-26).

Згідно звіту КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ № 26-30/01 про оцінку нерухомого майна від 22.02.2017 року ринкова вартість телятника площею 937,8 кв.м. становить 584249 гривень (а.с.28).

Як слідує з довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.11.2019 року, право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с.92).

Згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» від 25.11.2019 року, право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано та не оформлено (а.с.88).

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред. 1963 року чи ЦК України в ред. 2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року.

Позивачі зазначають, що усний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено 15.05.2001 року, отже, при вирішенні даного спору до застосування підлягають норми ЦК Української РСР в ред. 1963 року.

Так, згідно ст. 41 ЦК Української РСР (далі - Кодекс), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (ст. 42 Кодексу).

Згідно ст. 43 Кодексу, угоди, що виконуються під час їх укладення, можуть укладатись усно, якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 44 Кодексу, повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Статтею 47 Кодексу встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно ст. 224 Кодексу, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 392 ЦК України (далі - Кодекс) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1 ст. 316 Кодексу, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 Кодексу).

Статтею 328 Кодексу передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

В ході судового розгляду судом встановлено, що в матеріалах цієї справи відсутні докази підтвердження придбання позивачами нерухомого майна, а саме телятника, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктами 1, 5 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Таким чином, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було надано суду достатніх і належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявлених позовних вимог, що є їх процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у повному обсязі у зв`язку із відсутністю підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 321, 328 ЦК України , ст. ст. 10, 12, 13, 81, 263-265, 280-282ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст заочного рішення виготовлено 24 січня 2020 року.

Суддя

Слов`янського міськрайонного суду В.І. Старовецький