ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 року м. Київ

справа № 757/29728/17

провадження № 22-ц/824/9157/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа - підприємець ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року у справі за позовом суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ковальчук Сергій Павлович про визнання недійсними договорів дарування,

встановив:

У травні 2017 року СПД фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Ковальчук С.П., про визнання недійсними договорів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2014 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 40% частки у статутному капіталі TОB «Торговий дім «Камілла» за 8 000 000 грн. та ОСОБА_3 зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» на своє ім`я, однак, кошти за цю частку продавцю не перерахував.

Позивач зазначив, що 05 травня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» та про зміну первісного кредитора на нового. На підставі даного договору ОСОБА_4 (первісний кредитор) передав йому право вимоги щодо отримання грошових коштів у розмірі 8 000 000 грн. за відчужені 40 % частки в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» за основним договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла». Проте, ОСОБА_3 по цей час відмовляється сплатити борг новому кредитору.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року у справі № 370/1226/15-ц стягнуто із ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь позивача понад 12 мільйонів грн. в рахунок погашення боргу.

Позивач вважає, що оспорювані договори дарування є недійсними, оскільки укладені з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому зобов`язання в порядку виконання рішення суду та ухилення від сплати грошового боргу за договірним зобов`язанням шляхом звернення стягнення та конфіскації майна.

Отже, з урахуванням наведеногоФОП ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договори дарування укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме: договір дарування 1/3 частини групи підсобних нежилих приміщень №8,9,10,11,12,13 у жилому будинку по АДРЕСА_1 від 16 грудня 2016 року №12138; договір дарування на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер :82:089:0003) по АДРЕСА_1 від 20 грудня 2016 року №12275; договір дарування на 1/2 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 від 20 грудня 2016 року №12274.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачОСОБА_2 посилається на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вважає, що позивач ґрунтує свій позов на припущеннях.

Крім того, відповідач зазначає, що у результаті незаконних дій позивача вона позбавлена можливості вільно користуватись та розпоряджатись власним нерухомим майном.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2019 року залишено позов без розгляду в частині вимог до ОСОБА_3 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року позов СПД ФОП ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними договори дарування укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме: договір дарування 1/3 частини групи підсобних нежилих приміщень №8,9,10,11,12,13 у жилому будинку по АДРЕСА_1 від 16 грудня 2016 року №12138; договір дарування на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер :82:089:0003) по АДРЕСА_1 від 20 грудня 2016 року №12275; договір дарування на 1/2 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 від 20 грудня 2016 року №12274.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на недоведеність позивачем твердження про існування наявного умислу на укладення договорів дарування майна між близькими родичами, з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому ОСОБА_3 своїх цивільно-правових зобов`язань перед кредиторами, оскільки позивач не надав суду доказів, які підтверджують звернення до ОСОБА_3 з вимогами про виконання умов договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі TОB «Торговий дім «Камілла». Більш того, укладення оспорюваних договорів дарування було здійснено ОСОБА_3 в той момент, коли не було жодних судових рішень, які набрали законної сили, про стягнення з нього на користь позивача заборгованості.

До того ж відповідач вважає, що посилання позивача на існування укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі TОB «Торговий дім «Камілла» в наслідок невиконання якого виникла заборгованість, не може слугувати підставою для визнання недійсним оспорюваних договорів дарування, враховуючи той факт, що між сторонами даного спору виникли відносини, в яких не містить застереження щодо обмеження прав ОСОБА_3 під час його дії у реалізації своїх прав як власника майна, в тому числі на відчуження наявного нерухомого майна.

Від позивачаФОП ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що ОСОБА_3 усвідомлюючи про існування в нього не виконаного грошового зобов`язання на підставі договору купівлі-продажу та рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року, вчинив приховання свого майна шляхом фіктивного дарування родичу ОСОБА_2 .

Вважає, що рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з врахуванням правових позицій Верховного Суду, а тому, на його думку, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

30 листопада 2020 року позивач подав заяву про відвід судді Сушко Л.П., який ухвалою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року визнаний необґрунтованим і переданий для визначення іншого судді, який вирішить питання про відвід. Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року заява позивача про відвід судді Сушко Л.П. залишена без задоволення.

Ухвалою Київського Апеляційного суду від 15 грудня 2020 року, апеляційну скаргу суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року в частині залишення без розгляду позовної заяви суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 в частині вимог до відповідача ОСОБА_3 - скасовано і направлено справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В решті ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року залишено без змін.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Буряк І.М. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Грушко О.О. не заперечував проти апеляційної скарги, просив її задовольнити. Разом з тим, адвокат Грушко просив відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не отримував копію рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи з таких міркувань.

Кожен учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи 25 вересня 2017 року у даній справі було відкрито провадження, відповідач ОСОБА_3 заперечував проти позову та 03 грудня 2018 року подав відзив на позов (т. 1 а.с. 193, т. 2 а.с. 110-130). Про розгляд справи відповідач ОСОБА_3 отримував повідомлення особисто (т.1 а.с.224, т.2 а.с.4).

Крім того, ОСОБА_3 через своїх представників приймав активну участь у розгляді справи, що підтверджується протоколами судових засідань, заявами, іншими процесуальними документами, зокрема 06 грудня 2017 року та 12 квітня 2018 відповідач та його представник оскаржували ухвалу про відкриття провадження у справі (т. 2, а.с. 34-42), отримував письмові пояснення позивача із вкладеннями, і саме він через свого представника адвоката Грушко О.О. подав клопотання про залишення позову без розгляду (т.3 а.с.27-30).

Отже відповідач ОСОБА_3 достеменно знав про предмет позову та вирішення спору.

Зокрема, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (мати ОСОБА_3 ) є близькими родичами, проживають за одним і тим же місцем проживання, про що ОСОБА_2 підтвердила у запереченнях на позов (т.1 а.с.204-209), адвокат Грушко О.О. після розгляду справи, отримавши апеляційну скаргу позивача на ухвалу від 03 жовтня 2019 року, направив відзив на апеляційну скаргу, при цьому в цей же день було ухвалено і судове рішення по суті спору, яке оскаржила відповідач ОСОБА_2 , копії ухвал про відкриття провадження та скарг були направлені апеляційним судом всім учасникам процесу, що на думку суду підтверджує факт ознайомлення с матеріалами справи.

Про розгляд справи в апеляційному суді відповідач ОСОБА_3 через свого представника Грушка О.О. був повідомлений завчасно 09 грудня 2020 року і останній мав можливість ознайомитися зі справою, проте не зробив цього, не виявив бажання скористатися своїми процесуальними правами, діяв на власний розсуд, звернувшись безпосередньо в судовому засіданні із заявою про відкладення з огляду на неотримання рішення суду першої інстанції, яке ухвалене більше року тому - 03 жовтня 2019 року, а відтак посилання адвоката є недоречними.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, заяву представника відповідача ОСОБА_3 суд розцінює, як створення штучних перешкод з метою затягування розгляду справи, яка не знаходить свого вирішення більше трьох років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду, причиною чого в тому числі є оскарження відповідачем ОСОБА_3 та його представником у 2017, 2018 роках ухвали суду від 25 вересня 2017 року про відкриття провадження у справі.

Також апеляційний суд враховує, що в засіданні суду апеляційної інстанції приймає участь представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Грушко О.О., який висловив свою позицію, просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - адвокат Петренко С.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості.

Третя особа приватний нотаріус Ковальчук С.П., належним чином повідомлений про час розгляду справи, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду не подавав, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла», відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав належну йому частку у статутному капіталі товариства у розмірі 40%, а ОСОБА_3 прийняв вищевказану частку у власність та сплачує за неї грошову суму в розмірі, в порядку та на умовах, викладених у договорі (п.1 договору).

За умови пункту 6 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий Дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, продаж частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий Дім «Камілла» у розмірі 40%, вчинено за 8 000 000 грн., які ОСОБА_3 зобов`язується сплатити ОСОБА_4 протягом 60 календарних днів з моменту укладення та підписання даного договору, а ОСОБА_4 зобов`язується прийняти вищевказані грошові кошти, про що свідчать підписи на останній сторінці даного договору.

14 січня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » на своє ім`я, однак, кошти за цю частку продавцю не перерахував.

05 травня 2015 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» та про заміну первісного кредитора на нового.

05 травня 2015 року позивач нотаріально засвідчив заяву-вимогу (повідомлення) до ОСОБА_3 , в якій повідомляє, що 05 травням 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий Дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року та, що він вимагає грошові кошти в розмірі 8 000 000 грн. основного боргу з нарахованими процентами, враховуючи індекс інфляції, вимагає перерахувати на його рахунок, як нового кредитора в термін, що не перевищує трьох календарних днів. При цьому вимагав надання майнової поруки за виконання ОСОБА_3 грошового зобов`язання визначеного в пункті 6 частини другої договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий Дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року в розмірі 20 000 грн.

Відповідно до опису від 06 травня 2015 року договір відступлення права вимоги та нотаріальне засвідчене повідомлення були направлені відповідачу ОСОБА_3 06 травня 2015 року.

Відповідно до опису від 12 травня 2015 року на адресу відповідача направлено повідомлення-вимогу про виконання простроченого грошового зобов`язання.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та встановлені постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у справі № 754/4985/16-ц, яка набрала законної сили.

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 16 грудня 2016 року, зареєстрованим в реєстрі №12138, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/3 частину групи підсобних нежилих приміщень №8,9,10,11,12,13 у жилому будинку по АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 43-44).

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 20 грудня 2016 року, зареєстрованим в реєстрі №12275, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер :82:089:0003) по АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 45-46).

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 20 грудня 2016 року, зареєстрованим в реєстрі №12274, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 47-48).

Крім того, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року, яке набрало законної сили, у справі №370/1226/15-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 7 980 000 грн. як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року, інфляційні втрати - 4 192 000 грн., 3% річних від простроченої суми - 370 189,39 грн. (т. 1, а.с. 236-247).

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_3 відчужив спірне нерухоме майно своїй матері (16 та 20 грудня 2016 року) до набуття судовим рішенням законної сили про стягнення з нього заборгованості. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відчуження спірного майна відбулося у момент, коли у відповідача ОСОБА_3 вже виникло зобов`язання із повернення грошових коштів.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_3 , маючи обов`язок зі сплати грошового зобов`язання, мав намір на ухилення від його виконання, а отже спрямував свої дії на фіктивний перехід права власності на своє нерухоме майно до близького родича (матері) з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий Дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договори дарування, які порушили майнові інтереси кредитора і спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Такі дії є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції перед ухваленням оскаржуваного рішення від 03 жовтня 2019 року по суті позовних вимог до відповідачів та визнаючи недійними оспорювані договори дарування, укладені між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , своєю ухвалою в цей же день позовну заяву в частині вимог до ОСОБА_3 залишив без розгляду.

Колегія суддів скасувала цю ухвалу суду від 03 жовтня 2019 року як ухвалену помилково.

Проте, зазначена обставина на думку судової колегії не вплинула на законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення щодо захисту порушеного права позивача відповідачами, оскільки спір виник саме між позивачем і відповідачами, при цьому відповідач особисто та через своїх представників приймав активну участь у розгляді справи аж до ухвалення судового рішення, про що свідчать вищевикладені докази, він не був обмеженим у правах представництва та був наділений аж до ухвалення рішення по суті позову усіма правами, наданими законом відповідачу, а отже, судом першої інстанції по суті забезпечено належний розгляд позовних вимог до обох відповідачів, з урахуванням наведених сторонами аргументів, яким дана відповідна оцінка та прийнято рішення про визнання недійсними договорів укладених між обома відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Таким чином, дане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно ч.2 ст.376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення, оскільки ОСОБА_3 брав активну участь у справі як відповідач і реалізував свої процесуальні права, у тому числі шляхом отримання апеляційних скарг на судові рішення та участі представника в суді апеляційної інстанції. (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц).

Разом з тим, вказане порушення є підставою для зміни рішення та виключення з тексту рішення речення: «Ухвалою суду від 03.10.2019 частково задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3 - Грушка О.О. , залишено позов без розгляду в частині вимог до ОСОБА_3 », оскільки ця ухвала скасована апеляційним судом і справа розглянута до обох відповідачів.

Доводи у скарзі ОСОБА_2 , що позивач не надав суду доказів, які підтверджують звернення до ОСОБА_3 з вимогами про виконання умов договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі TОB «Торговий дім «Камілла» не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини встановлені судовим рішенням у іншій справі, яке набрала законної сили, тому доведенню не потребують.

При цьому доводи апелянта ОСОБА_2 , що укладення оспорюваних договорів дарування було здійснено ОСОБА_3 в той момент, коли не було судових рішень, які набрали законної сили про стягнення на користь позивача заборгованості, колегія суддів відхиляє, оскільки відчуження спірного майна відбулося у момент, коли у відповідача ОСОБА_3 вже виникло зобов`язання із повернення грошових коштів.

Доводи адвокатів відповідачів, висловлені в судовому засіданні апеляційної інстанції про те, що на даний час ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню не спростовує висновків суду, з огляду на наявність інших зобов`язань про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 3 відсотків річних та інфляційних збитків внаслідок прострочення виконання зобов`язань, з урахуванням наявності умислу на ухилення від виконання зобов`язань та, як наслідок, недобросовісну поведінку і зловживання правом.

З викладених підстав, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, виключивши з описової частини рішення речення: «Ухвалою суду від 03.10.2019 частково задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3 - Грушка О.О. , залишено позов без розгляду в частині вимог до ОСОБА_3 ».

В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року підлягає залишенню без змін, з викладених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року змінити, виключивши з описової частини рішення речення: «Ухвалою суду від 03.10.2019 частково задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3 - Грушка О.О. , залишено позов без розгляду в частині вимог до ОСОБА_3 »

В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: