КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №381/916/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8397/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Олійника Олександра Володимировича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 3 березня 2020 року (суддя Луценко О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

у березні 2018р. позивач звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, та остаточно просила стягнути з відповідача 221 140грн заборгованості за договором позики, 150 000грн моральної шкоди та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 25 березня 2016 року та 13 квітня 2016 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого вона надала у борг грошові кошти на загальну суму 146 000грн зі сплатою процентів у розмірі процентної ставки 21% приватного банку у розмірі 2 550грн, які відповідач зобов`язався повернути до 25 березня 2017 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав боргову розписку у присутності поручителя ОСОБА_3 .

Позивач стверджувала, що у порушення взятих на себе зобов`язань відповідач борг не повернув, до 3 травня 2017 року сплачував лише проценти за користування позикою, на її прохання щодо повернення коштів відповідач не реагує.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилалася на те, що неповернення відповідачем коштів завдало їй душевних страждань та стрес, вона не змогла побудувати будинок через підвищення цін на будівельні матеріали, довгий час перебувала на лікуванні, тому просить відшкодувати їй моральну шкоду, розмір якої визначила у 150 000грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 3 березня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 146 000грн та 1 460грнсудового збору.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Олійник О.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача посилається на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки боргова розписка складається з двох частин: перша на суму 120 000гр, яка

містить підписи відповідача та ОСОБА_3 , а друга - на 26 000гр містить підпис лише ОСОБА_3 .

Крім того, представник відповідача зазначає, що зі змісту першої розписки вбачається, що кошти отримані двома особами, тому стягнення боргу лише з відповідача є неправомірним.

Також представник відповідача не погоджується із висновком суду про визнання відповідачем факту отримання коштів у сумі 146 000грн, сплату процентів та доведення позивачем, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, оскільки розписка не містить порядку повернення та грошової одиниці, оскільки зазначено «гр», а не «грн» або «гривень».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Олійника О.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_2 та її представника - адвоката Голуб С.А., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 березня 2016р. між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого остання надала у борг 146 000грн, які відповідачі зобов`язалися повернути строком до 1 року зі сплатою процентної ставки 21% приватного банку з виплатою процентів у розмірі 2 550грн, на підтвердження чого була видана розписка.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав своє зобов`язання за договором позики та у визначений строк не повернув отримані кошти позивачу.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе

позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У підтвердження отримання грошових коштів у сумі 120 000грн ОСОБА_1 та ОСОБА_3 25 березня 2016 року була видана розписка.

Згідно тексту розписки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали у борг 120 000грн у ОСОБА_2 на строк 1 рік з виплатою процентної ставки 21% приватного банка у розмірі 2 065грн щомісячно до кінця строку розписки.

На цій же розписці 13 квітня 2016 року ОСОБА_3 зазначено, що він та ОСОБА_1 беруть у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 26 000гр під проценти 21% і загальна сума становить 146 000грн з виплатою процентів у розмірі 2 550гр. Вказаний абзац підписаний ОСОБА_3 .

Копія розписки приєднана до матеріалів справи, а оригінал був оглянутий судом першої інстанції.

Під час судового розгляду відповідачем ОСОБА_1 підпис під розпискою про отримання 120 000грн не оспорювався.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає доведеним, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики.

Також під час судового розгляду було встановлено, що грошові кошти у розмірі 120000грн були отримані саме ОСОБА_1 .

Вказані обставини підтверджені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і не спростовані ОСОБА_1 .

Крім того, з наданої виписки із банківського рахунку ОСОБА_2 вбачається, що з липня 2016 року саме ОСОБА_1 на рахунок позивача перераховувалися проценти у розмірі 2 550грн за користування позикою, які були визначені договором позики.

Доводи апеляційної скарги, що при перерахуванні грошових коштів на картковий рахунок позивача не було зазначено призначення платежу, а відтак неможливо зробити висновок, що перераховувалися саме проценти за договором позики, колегія суддів вважає безпідставними, так як ні відповідачем, ні його представником не було зазначено у зв`язку із чим ОСОБА_1 щомісячно позивачу перераховувалися грошові кошти у розмірі 2 550грн.

Відповідачем не було доведено, а судом не встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період перерахування грошових коштів існували інші правовідносини, ніж за договором позики від 25 березня 2016 року.

Посилання у апеляційній скарзі на положення статті 1051 ЦК України при передачі грошових коштів у розмірі 120 000грн, колегія суддів вважає необґрунтованим, так як договір позики на вказану суму укладений у письмовій формі і не був оспорений ОСОБА_1 .

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про недоведеність отримання ОСОБА_1 26 000грн за розпискою ОСОБА_3 від 13 квітня 2016 року, так як вказана розписка не містить підпису ОСОБА_1 і позивачем не було надано доказів передачі грошових коштів відповідачу, який дану обставину заперечує, а відповідно до положень ст. 1051 ЦК України рішення суду у даному випадку не може ґрунтуватися на показах свідків, так як договір позики на зазначену суму не був укладений у письмовій формі з ОСОБА_1 .

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що

стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення позики.

Відповідачем ні у суді першої інстанції, ні у апеляційному суді не було надано доказів у підтвердження повернення боргу, оригінал розписки знаходиться у позивача, а відтак з відповідача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 120 000грн, так як саме він отримав грошові кошти.

Доводи апеляційної скарги, що з тексту розписки не випливає обов`язку повернення отриманого по розписці і що у розписці зазначені грошові кошти у гривні, колегія суддів вважає безпідставними.

У розписці від 25 березня 2016 року зазначено, що 120 000гр беруться у борг на строк до 1 року.

Поняття боргу у цивільному праві визначено, як щось, що необхідно повернути і зобов'язання, строк виконання якого настав.

Отже, зазначаючи, що щось береться у борг, позичальник має на увазі, що отримане підлягає поверненню у визначений строк.

Та обставина, що скорочення слова «гривня» у розписці застосовано у формі, що не передбачено Держстандартом та Українським правописом (гр замість грн), не може бути підставою для висновку, що за розпискою від 25 березня 2016 року передавалися не грошові кошти у гривні, так як відповідачем суду не було зазначено та надано доказів, що за вказаною розпискою ним були отримані грошові кошти в іншій грошовій одиниці або валюті, або надавалися інші речі, які були визначені, як 120 000гр.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення

повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, разом з цим, суд правильно застосував норми матеріального права, колегія суддів змінює рішення суду в частині визначення розміру боргу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та зміни рішення в частині визначення розміру заборгованості, зміні підлягає і рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, виходячи із пропорційності задоволених позовних вимог, що становить 1 200грн, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 389грн 82коп. (17,8%), сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Олійника Олександра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 3 березня 2020 року в частині визначення суми боргу змінити, зменшивши суму боргу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 146 000грн до 120000грн, та зменшивши розмір судового збору з 1 460грн до 1 200грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 389грн 82коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Слюсар