ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/459/19
провадження № 2/753/2148/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2020 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко Марії Іванівни, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Самей», про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії незаконною та зобов`язання вчинити нотаріальні дії, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Самей», про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії незаконною та зобов`язання вчинити нотаріальні дії. Мотивуючи свої вимоги тим, що він є спадкоємцем за законом після смерті його матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , й у зв`язку з набуттям права на спадщину за законом 07 грудня 2007 року нотаріусом відкрито спадкову справу № 249/2016 щодо майна померлої ОСОБА_2 , єдиним спадкоємцем якої являється він. За життя ОСОБА_2 здійснила інвестування грошових коштів у будівництво гаражного боксу № АДРЕСА_1 , й підтверджується договором № 30 від 17 березня 2000 року, забудовником якого був ТОВ «Мадбуд», правонаступником якого є ТОВ «Самей». Уподальшому умови договору були виконані, а саме ТОВ «Мадбуд» передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність об`єкт інвестування - гаражний бокс, а після отримання майна ОСОБА_2 передала таке майно у його користування. Водночас, його матір за життя не оформила правовстанових документів на вказаний гаражний бок. 01 грудня 2016 року ним подано до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно - вказаний баражний бокс, проте нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. постановою від 01 грудня 2016 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обумовлено майно з тієї підстави, що ним на підтвердження права власності за померлою не надано правовстановлюючого документу на вказане майно, тобто документу, який підтверджує права суб`єкта права власності на майно, та складеного у порядку, передбаченому законодавством, із посиланням на положення п.п.4.14, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, ст.ст. 3, 4 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», й у відповідності до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами із роз`ясненням процедури вирішення зазначеного питання у судовому порядку. Зважаючи на протиправність дій нотаріуса про відмову у видачі йому свідоцтва про право власності на спадшину, які на його думку не узгоджується із приписами ч.2 ст. 12 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання майна, за правилом якого громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальній праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане в наслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом, просить таку постанову нотаріуса визнати незаконною та зобов`язати нотаріуса видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно - гаражний бокс № АДРЕСА_1 , яке залишилось після смерті його матері - ОСОБА_2 , набуте нею як інвестором на придбання такого нерухомого майна.

В судовому засіданні представник позивача Рябцева Я.Г. , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року (а.с.66), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити.

Відповідач - нотаріус Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена - рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням, розміщеним повідомленням на офіційному сайту судової влади (суду). Водночас звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності з ухваленням рішення суду згідно чинного законодавства (а.с. 75).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за його погодженням й погодженням позивача та третьої особи, й згідно поданої таким відповідачем заяви.

Представник третьої особи Дяченко С.М., діючий за посадою відповідно до відомостей про особу керівника ТОВ «Самей» (а.с. 77, 78), позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Вислухавши пояснення позивача, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження.

Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та іншими нормативно-правовими актами.

Правовідносини, які виникають у зв`язку із вчиненням нотаріальних дій або відмовою в їх вчиненні, регулюються Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції від 3 березня 2004 року № 20/5 зі змінами втратила чинність), Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», "Про іпотеку", "Про виконавче провадження" та іншими законодавчими та нормативно-правовими актами.

Нотаріальні дії вчиняються нотаріусами, посадовими особами органів місцевого самоврядування та консульськими установами України. Види нотаріальних дій та повноваження щодо їх вчинення визначаються положеннями ст.ст. 34, 37, 38 Закону України «Про нотаріат».

Судом встановлено, що постановою нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. за № 3138/02-31 від 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - гаражний бокс № АДРЕСА_1 , яке залишилось після смерті матері позивача - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7), з тієї підстави, що заявником на підтвердження права власності за померлою не надано правовстановлюючого документу на вказане майно, тобто документу, який підтверджує права суб`єкта права власності на майно, та складеного у порядку, передбаченому законодавством, із посиланням на положення п.п. 4.14, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, ст.ст. 3,4 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», й у відповідності до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами із роз`ясненням процедури вирішення зазначеного питання у судовому порядку.

Оскаржуючи дії нотаріуса, позивач вважає, що набувши за цивільно-правовою угодою об`єкт інвестування, а саме обумовлений гаражний бокс, померла ОСОБА_2 до часу своєї смерті була його законним власником, а отже вказане майно входить до складу спадщини та може бути успадковане ним як спадкоємцем першої черги за законом у передбаченому законом порядку. Відмовляючи йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус безпідставно послався на відсутність правовстановлюючого документу на вказане майно, не врахувавши положення ст. 12 Закону України «Про власність».

Суд, надавши правову оцінку вказаним доводам та підставі оскарження дій нотаріуса, вважає їх необгрунтованими, виходячи із таких правових підстав.

Згідно ст.ст. 3, 5 Закону України «Про нотаріт» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній ноторі, державному нотарівальному архіві або незалежну професійну діяльність , зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Нотаріус зобов`язаний зідійнювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватись правил професійної етики, сприяти громадянам, підприємствам, організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотарвальних дій для того, щою юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, відмовляти у вчиненні нотарвальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальнії дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, у випадках, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», якщо: вчинення такої дії сеперечить законодавству України, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства, з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень, особа, яка звернулась з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення, особа, яка звернулась з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням, в інших випадках, передбачених цим Законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні ноатрвальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів вносить відповідну постанову.

Право на оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні передбачено ст. 50 Закону України «Про нотаріт», згідно якій нотарвальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржується до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмову у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав на інтересів якої стосуються такі акти.

Порядок видачі свідоцтв про право на спадщину регламентовано главою 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Вчинення посвідчувальних написів та видача свідоцтв здійснюються нотаріусом за формами відповідно до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 23.12.2010 за № 1318/18613.

Зважаючи на повноваження нотаріуса відповідно до Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України у зв`язку із вчиненням ним оспорюваної нотаріальної дії - відмовою позивачу в її вчиненні щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, зважаючи на підставу такої відмови - не надання позивачем на підтвердження права власності за померлою правовстановлюючого документу на вказане майно, тобто документу, який підтверджує права суб`єкта права власності на майно, та складеного у порядку, передбаченому законодавством, із посиланням на положення п.п. 4.14, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, ст.ст. 3, 4 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», й у відповідності до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, із роз`ясненням процедури вирішення зазначеного питання у судовому порядку, суд вважає, що нотаріус діяв у межах вказаного законодавтва, та його відмова у вчиненні нотаріальної дії узгоджується із полодженням ст.ст. 3, 5, 49 Закону України «Про нотаріат», а саме - не надання особою документа, необхідного для вчинення нотаріальної дії, тобто за відсутності правовстановлюючого документу, нотаріус правомірно виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а тому отримавши вказану відмову позивач мав звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно згідно роз`яснень, викладених п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", оскільки судом встановлено й визнається позивачем, що померла за життя не оформила правовстанових документів на вказаний гаражний бокс (спадкове майно).

Так, відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно вбачаються ознаки невірно обраного способу захисту порушеного права.

Відтак вважати, що нотаріусом у порушення вимог Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, позивачу незаконно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину є безпідставним, оскільки така відмова вчинена в межах чинного законодавства, а саме ст.ст. 3, 5, 49 Закону України «Про нотаріат».

Позиція позивача про те, що з вказаних ним підстав дії нотаріуса не відповідають вимогам закону, є недоведеними та безпідставними.

Відповідно, судом встановлена правомірність дій нотаріуса, і вважає, що останні не можуть бути визнані протиправними лише з формальних міркувань позивача.

Будь-які докази, які вказували б на порушення нотаріусом чинного законодавста прав позивача, не встановлено.

Відповідно, з урахуванням визначеної підстави, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсовати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції від 3 березня 2004 року № 20/5 зі змінами втратила чинність), Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко Марії Іванівни, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Самей», про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії незаконною та зобов`язання вчинити нотаріальні дії, - відмовити.

Судові витрати компенсувати на користь держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: