СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1143/18

пр. № 2/759/238/20

06 лютого 2020 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді Миколаєць І.Ю.,

при секретарі Шелудько В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Українця М.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спроценого позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві (03062, м.Київ, пр.Перемоги,92/2) про поновлення на роботі, компенсацію за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

25.01.2018 року ОСОБА_3 звернулася до Святошинського районного суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві (03062, м.Київ, пр.Перемоги,92/2) вимогами якого є поновлення на роботі оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з 01.08.2017 року згідно наказу № 20К від 21.07.2017 року.

В Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві працювала з 31.05.2008 року, який в подальшому приєднався до Фонду соціального страхування України,

За наказом в.о. начальника управління Фонду була звільнена з посади 29.12.2017 року наказ № 668К від 22.12.2017 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, скорочення чисельності та штату працівників управління.

Звільнення вважає незаконним за наступних підстав: не обґрунтовано необхідність скорочення штату. Не попереджено працівників, посади яких скорочуються, опально про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 місяці (ст.49-2 КЗпП). Одночасно з попередженням про звільнення за скороченням не запропоновано іншу посаду в цій установі. Не було ніякої кадрової комісії, де враховувались би її професійні та ділові якості, досвід роботи (пропрацювала в Фонді майже 10 років, займала відповідальний участок роботи, який приносив на рахунки Фонду, а значить держави, мільйонні кошти).

28.12.2017 року отримала наказ №668К від 22.12.2017 року про звільнення, а 29.12.2017 р. - трудову книжку, з того часу не працює.

У зв`язку в незаконними діями відповідача, просить суд прийняти позовну заяву до розгляду, визнати незаконним наказ №668К від 22.12.2017 року про відновлення на посаді, компенсації коштів за вимушенйй прогул по дату прийняття рішення, витребувати з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування довідку про доходи за 2017 рік та просить стягнути моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 25.01.2018 року справа прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін .

01.03.2019 року представником відповідача Українцем Михайлом Сергійовичем, який представляє інтереси Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві через канцелярію Святошинського районного суду м.Києва надійшло клопотання про залишення позову без руху у звязку з не сплатою позивачем ОСОБА_3 судового збору за вимогу про відшкодування моральної шкоди, згідно практики Верховного суду (ухвала від 14.06.2018 року справа №522/3153/16-ц, провадження № 61-20549 ск 18) та згідно ч.4 ст.177 ЦПК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 05.03.2019 року здійснено перехід з розгляду справи за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві (03062, м.Київ, пр.Перемоги,92/2) про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін в розгляд справи порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Зобов`язано ОСОБА_3 оплатити судовий збір за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди. Викликано сторони у судове засідання.

05.02.2020 року через канцелярію Святошинського районного суду м.Києва Бревіднька подала заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме: відмовляється від частини позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн.

05.02.2020 року через канцелярію Святошинського районного суду м.Києва від ОСОБА_1 , який здійснює представництво інтересів ОСОБА_3 надійшла заява про прийняття уточненої позовної заяви, судом поставлена на обговорення заява про приєднання до матеріалів справи позовної заяви про збільшення позовних вимог. Своєю позовною заявою про збільшення позовних вимог, представник позивача залучає третіх осіб.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 06.02.2020 року судом прийнята відмову ОСОБА_3 від вимог в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. та закриває провадження у вказаній частині. У задоволені заяви ОСОБА_1 , який здійснює представництво інтересів ОСОБА_3 про прийняття уточненої позовної заяви у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві (03062, м.Київ, пр.Перемоги,92/2) про поновлення на роботі, компенсацію за час вимушеного прогулу - відмовлено.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, надіслав відзив до суду в якумо просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що позивач працювала на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з 01.08.2017 року згідно наказу № 20К від 21.07.2017 року.

В Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві працювала з 31.05.2008 року, який в подальшому приєднався до Фонду соціального страхування України,

За наказом в.о. начальника управління Фонду була звільнена з посади 29.12.2017 року наказ № 668К від 22.12.2017 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, скорочення чисельності та штату працівників управління.

28.12.2017 року отримала наказ №668К від 22.12.2017 року про звільнення, а 29.12.2017 р. - трудову книжку, з того часу не працює.

У зв`язку з проведенням реорганізації шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 01.08.2017 відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України всіх працівників Фондів переведено до Фонду соціального страхування України. 12.09.2017 Правлінням Фонду соціального страхування України було прийнято постанову № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та виданий наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці».

Відповідно до нової редакції штатного розпису Управління, що введеш в дію з 01.01.2018 року, відділу обліку страхувальників та доходів більше не має, так виникла підстава звільнення позивача в зв`язку зі змінами організації виробництва та праці, скороченням чисельності та штату працівників.

Щодо неможливості пропонування інших посад в організації згідно відзиву повідомляє наступне, у зв`язку зі значним скороченням штату у роботодавця не було вакантних посад, які відповідають освіті та професійній підготовці позивача.

На виконання вимог ч. 3 ст. 492 КЗпП України Управлінням направлено до Шевченківського районного центру зайнятості інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

В такій ситуації ч. 3 ст. 492 КЗпП покладає пошук нового місця роботи безпосередньо на звільнену особу: при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Щодо відсутності підстав для оцінки переважного права для залишення позивача на роботі.

З 01.01.2018р. в Управлінні відбулися зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників.

Після цього жодної штатної одиниці головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів не залишилось в Управлінні. Таким чином за цією посадою не залишилось працівників, з якими роботодавець був зобов`язаний порівнювати кваліфікацію, продуктивність праці та інші фактори, з якими позивач пов`язує своє переважне право залишення на роботі.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.01.2018 року справа № 519/161/16-ц: «За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.»

Згідно ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо попередження про звільнення.

На виконання вимог чинного законодавства та п. 2.3 Постанови № 50 позивача 27.10.2017 р. було попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, які вступають в дію з 01.01.2018р. та про скорочення штату працівників відповідно до ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка визначає підстави звільнення з ініціативи роботодавця, про що свідчить підпис позивача в попередженні від 27.10.2017 № 166.

Чинним законодавством не визначено універсальної форми попередження працівника про наступне вивільнення. Завчасне попередження працівника про наступне вивільнення має на меті надати достатній час для пошуку нової роботи. Враховуючи наведене, роботодавцем належним чином виконано обов`язок щодо попередження працівника.

Позивач не являлась членом профспілкової організації і з неї не утримувались профспілкові внески, тому роботодавцем не запитувалась згода профспілки на розірвання трудового договору.

Відповідачем повністю додержано процедуру вивільнення позивача.

Заперечення проти аргументів відповідача позивач виклала у відповіді на відзив пославшись на ненадання відповідачем достовірних відомостей про завчасне повідомлення працівників про майбутнє вивільнення, недотримання вимог ст. 43 КЗпП України щодо отримання від органу первинної профспілкової організації згоди на її звільнення.

Постановою правління Фонду від 12.09.2017 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджена з 01.01.2018 гранична чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниці, у тому числі гранична чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду -300 штатних одиниць.

Постановою правління Фонду від 10.10.2017 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено на введено в дію з 01.01.2018 нову структуру виконавчої дирекції Фонду.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Судом встановлено, що у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності дійсно мала місце реорганізація шляхом його злиття з Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та утворення на його базіФонду соціального страхуванняз приєднанням до нього виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

За приписом ч. 4 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише в разі скорочення чисельності або штату працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Право визначати чисельність і штат працівників належить до компетенції саме власника підприємства або уповноваженого ним органу.

З наданих суду штатних розписів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України вбачається, що внаслідок проведеної реорганізації штатна чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду скоротилася з 455 штатних одиниць до 300.

Наведене дає підстави вважати, що внаслідок оптимізації роботи Фонду соціального страхування України відбулися зміни в організації виробництва і праці, що призвело до скорочення чисельності штатних одиниць, що згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є самостійною підставою для розірвання трудового договору.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З аналізу наведеного слідує, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати вивільнюваному працівнику роботу яку він може виконувати за відповідною професією чи спеціальністю.

Обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу не є безумовним, такому обов`язку кореспондує фактична можливість пропонування роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку вивільнюваний працівник може виконувати в силу освіти, спеціальності, професії, практичних навичок, тощо, а не будь-яку роботу, яка наявна на підприємстві.

Таким чином власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 09.08.2017 у справі № 6-1264цс17.

Жодної штатної одиниці головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів не залишилось в Управлінні. Таким чином за цією посадою не залишилось працівників, з якими роботодавець був зобов`язаний порівнювати кваліфікацію, продуктивність праці та інші фактори, з якими Позивач пов`язує своє переважне право залишення на роботі.

Що стосується доводів позивача про порушення відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України, яка передбачає отримання роботодавцем згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника, то суд їх визнає необґрунтованими, оскільки доказів, які б підтверджували членство позивача у профспілці, суду не надано, а отримання такої згоди щодо працівника, який не є членом профспілки, закон не вимагає.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося на законних підставах і з додержанням норм трудового законодавства, а отже підстав для про поновлення на роботі, компенсацію за час вимушеного прогулу підлягають відмові.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні вимог ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві (03062, м.Київ, пр.Перемоги,92/2) про поновлення на роботі, компенсацію за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Миколаєць