Провадження № 2/522/2976/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Пейкова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила суд стягнути з відповідача грошові кошти за борговою розпискою від 09.07.2019 року в розмірі 200 000 доларів США (двісті тисяч доларів США).

Позивач мотивує вимоги тим, що 09.07.2019 року надала відповідачу грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США (двісті тисяч доларів США). Передача грошових коштів була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів, згідно якої грошові кошти мають бути повернуті позивачу до 09.09.2019 року. Так, станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув.

Ухвалою суду від 20 січня 2020 року відкрито провадження у справі та встановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання по справі.

30 січня 2020 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про визнання позовних вимог.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Надали суду для огляду оригінал розписки від 09.07.2019 року. Просили винести рішення у підготовчому засіданні.

Відповідач в судовому засіданні заявив про те, що позовні вимоги визнає, підтвердив, що ним дійсно була взята грошова сума на розвиток бізнесу, однак у зв`язку з складною економічною ситуацією та відсутністю оплати за товар контрагентами грошові кошти він повернути не може. До суду, також 30 січня 2020 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому викладені вказані обставини. Також просив винести рішення у підготовчому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Суд закінчує розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів в підготовчому засідання, у зв`язку з визнанням відповідачем позову.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 09.07.2019 року між ОСОБА_2 , паспорт № НОМЕР_1 виданий 25.07.2016 року, ІПН НОМЕР_2 та ОСОБА_4 , посвідка на тимчасове проживання НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 було укладено договір позики.

На підставі цієї угоди позивач, надавав позику шляхом передачі грошових коштів у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США. Факт передачі грошових коштів позивач підтвердив оригіналом наданої розписки від 09.07.2019 року, засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи. Оригінал розписки наданий для огляду у судовому засіданні адвокатом позивача, судом оглянутий зіставлений з наявною у справі копією та повернутий адвокату. Судом встановлено, що відповідно до наданої розписки строк повернення грошових коштів становив 2 (два) місяці, тобто до 09.09.2019 року.

Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.

Спірні правовідносини регулюються ст.1046 ЦК України, відповідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченій ст.ст.207, 1047 ЦК України, оскільки боржником ОСОБА_2 09.07.2019 року було надано розписку, підписану ним власноручно із встановленням строку повернення позики до 09.09.2019 року.

Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Надана суду розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму.

В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відтак, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів. Суд також приймає вказану розписку в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання, оскільки відповідач даний факт жодним чином не спростував, а навпаки - визнав у відзиві на позов та у судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. Оригінал розписки було надано позивачем та оглянуто судом.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього.

Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України).

Дана особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка.

Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за договором позики від 09.07.2019 року зобов`язання, на вимогу позикодавця повинен сплатити останній за договором позики борг у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США.

При цьому, суд зауважує, що згідно дослідженої судом розписки, еквівалент 200 000 (двохсот тисяч) доларів США складав 5 120 000 (п`ять мільйонів сто двадцять тисяч) гривень, тобто за курсом, який був чинний на день вчинення правочину і отримання грошових коштів, однак, в судовому засіданні, за попередньою згодою з позивачем, представник позивача, погодився на еквівалент за курсом Національного банку України, який діє на момент винесення рішення та складає 4 940 00 (чотири мільйони дев`ятсот сорок) гривень, про що заявив в судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів обґрунтованими.

Крім того, суд під час винесення рішення керується правовою позицією, яка була викладена в Постанові ВП ВС від 03.07.2019 по справі № 1519/2-3165/11 відповідно до якої прямої заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно виражене у договорі, у чинному законодавстві немає. Також звертає увагу на доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення поточної заборгованості та заборгованості за процентами не у валюті кредитного договору (постанова від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ч. 1, 5ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Судом встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем умов письмової розписки від 09.07.2019 року, позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 9605 гривень за подачу позовної заяви до суду.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 549, 551, 610, 612, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст. ст. 76, 77, 141, 200, 259, 263- 265, 268, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 09.07.2019 року у сумі 200 000 доларів США (двісті тисяч доларів США), що еквівалентно по курсу НБУ станом на дату винесення рішення 4 940 000 гривень (чотири мільйони дев`ятсот сорок тисяч) та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9605 гривень (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 31 січня 2020 року.

Суддя Л. М.Чернявська