Єдиний унікальний номер: 223/840/20
Провадження номер: 2/223/384/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року місто Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі:

судді Луньової О.Г.

секретар Гнитько А.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що його звільнено з підприємства наказом № 51-к від 16.03.2020 року за п. 2 ст. 40 КЗпП України, внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. На час звільнення належна до сплати йому сума, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів, склала 54299,56 грн. Позивачу виплачено 5852,51 грн. та 48447,05 грн., згідно з платіжними дорученнями № 910 від 13.05.2020 року та № 2824 від 19.08.2020 року. За довідкою відповідача № 2770 від 20.10.2020 року середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення склала 710,71 грн. Загальна кількість робочих днів, з дня звільнення 16.03.2020 року і по день фактичної виплати 19.08.2020 року, становить 108 робочих днів. Тому позивач вважає, що відповідач, відповідно до ст. 117 КЗпП України, зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, який на день розрахунку становить 76756,68 грн. Позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на його користь: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденної заробітної плати позивача на день звільнення 710,71 грн., починаючі з дня звільнення - 16.03.2020 року і по день фактичної виплати 19.08.2020 року, в сумі 76756,68 грн., без утримання податків та обов`язкових зборів; судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 840,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1500,00 грн., без утримання податків та обов`язкових зборів.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності.

Представник позивача в судове засідання також не з`явилася, надала письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути справу за його відсутності. У відзиві представник відповідача зазначив, що позивача було звільнено з підприємства наказом № 51-к від 16.03.2020 року, за п. 2 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Сума до сплати, яка належала позивачу на час звільнення становила 54299,56 грн. Станом на теперішній час заборгованість перед позивачем відсутня. Відповідач не міг розрахуватися с позивачем у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, в зв`язку з відсутністю грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі підприємству за поставлену вугільну продукцію з боку покупців. Відповідач вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявлений позивачем, не є співмірним, оскільки заборгованість перед позивачем відсутня. Відповідач просив суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені на 50 %, посилаючись на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15-ц, яка визначає умови, підстави та обставини, які мають бути враховані судом при визначенні такої співмірності.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, дослідивши докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що позивача прийнято на роботу наказом № 145-к від 25.07.1991 року, звільнено з роботи 13.03.2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я виконуваній роботі, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, наказом № 51-к від 16.03.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.8-9).

Відповідно до листа Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 2770 від 20.10.2020 року на час звільнення позивача нараховані грошові кошти склали 84258,22 грн., утримання з нарахованих грошових коштів склали 29958,66 грн. Сума до сплати у березні 2020 року складала 54299,56 грн., з них виплачено: 13.05.2020 року 5852,51 грн. платіжним дорученням № 910 від 13.05.2020 року; 19.08.2020 року 48447,05 грн. платіжним дорученням № 2824 від 19.08.2020 року. Станом на 20.10.2020 року нараховані кошти виплачені в повному обсязі. Середньоденна заробітна плата на час звільнення позивача склала 710,71 грн. (а.с.6).

В судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 працював на Державному підприємству «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» і був звільнений з підприємства на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок всіх належних йому сум. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на день звільнення становила 710,71 грн.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 на час звільнення становить 710,71 грн., що підтверджується листом Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 2770 від 20.10.2020 року, не оспорюється сторонами.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача.

Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за весь час розрахунку в зв`язку з звільненням з роботи за період з 16.03.2020 року по 19.08.2020 року в сумі 76756,68 грн., яку останній вираховував виходячи з середньоденного заробітку в сумі 710,71 грн. та 108 робочих днів, за які має бути оплачений середній заробіток.

Суд з даним розрахунком позивача не погоджується. Розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем не пізніше наступного дня після звільнення, тобто 14.03.2020 року. Однак, 14.03.2020 року був вихідним днем, а останні грошові кошти в сумі 48447,05 грн. відповідачем було перераховано позивачу 19.08.2020 року. Враховуючи викладене, розрахунок відшкодування, відповідно до ст. 117 КЗпП України, слід виконати за період з 16.03.2020 року до 18.08.2020 року включно.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року кількість робочих днів, за які має бути оплачений середній заробіток ОСОБА_1 , з 16.03.2020 року до 18.08.2020 року, включно, становить 107 днів.

Таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме з 16.03.2020 року до 18.08.2020 року, включно, який підлягає відшкодуванню позивачеві Державним підприємством «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» становить 76045,97 грн. (107 робочих днів х 710,71 грн. = 76045,97 грн.).

Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по Державному підприємству «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» від 08.12.2019 року, 02.01.2020 року, 03.02.2020 року, 19.03.2020 року та актів про продовження цілозмінних простоїв від 02.04.2020 року, 25.06.2020 року, 01.07.2020 року, 19.10.2020 року, через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» обмежує постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с.24-27).

Суд враховує, що з квітня 2020 року по 19.08.2020 року відповідачем заробітна плата з нарахуваннями виплачувалася в основному за рахунок коштів Державного бюджету. За вказаний період виплачено 115,5 млн. грн. за рахунок коштів Державного бюджету і лише 4,4 млн. грн. за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. В зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі підприємству за поставлену вугільну продукцію з боку покупців відповідач не мав можливості розрахуватися з позивачем своєчасно.

Слід зазначити, що визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При вирішенні клопотання представника відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на 50 % суд враховує відсутність простроченої заборгованості відповідача щодо виплат позивачу при звільненні всіх належних сум, а саме, що між позивачем та відповідачем не було спору з приводу розміру належних до виплати позивачу сум за трудовим договором на день звільнення. Всі нараховані позивачу кошти станом на 20.10.2020 року були виплачені в повному обсязі, тобто на день подачі позивачем до суду позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку був відсутній спір між сторонами щодо стягнення заборгованості по заробітній платі.

Крім того, суд враховує тривалий період затримки виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, а саме позивача було звільнено 16.03.2020 року, а остання виплата позивачу була проведена 19.08.2020 року. Також суд враховує, що тривалість такого періоду пов`язана з відсутністю у підприємства грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року.

Суд враховує, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в зв`язку із звільненням з роботи лише 27.10.2020 року, тобто більше ніж через два місяці після виплати йому всіх нарахованих сум.

Враховуючи викладене, а також висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, на 50 % та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 38022,99 грн., що буде в повній мірі дотримано балансу та принципу розумності, справедливості та пропорційності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 168 Податкового кодексу України передбачено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1500,00 гривень, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватись правничою допомогою.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-5, 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Верховного Суду країни № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Богатченко В.М. було укладено договір від 13.10.2020 року щодо надання необхідної правничої допомоги у цивільній справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вартість послуг за даним договором склала 1500 грн. На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_1 сплачено на користь адвоката Богатченко В.М. гонорар за надання правових послуг в сумі 1500 грн., що підтверджується наданим суду описом робіт за договором від 13.10.2020 року, квитанцією № 90 від 13.10.2020 року №206 (а.с.11, 13-14, 29).

Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката 1500 грн., є співмірним з складністю справи, обсягом наданих послуг та виконаних адвокатом робіт, а саме складанням позовної заяви, а також ціною позову та значенням справи для сторони. Крім того, відповідач не заперечував в своєму відзиві на позов проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката і не заявляв клопотання про зменшення зазначених витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Таким чином, з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають до стягнення документально підтверджені витрати на правничу допомогу, що складаються з підготування адвокатом Богатченко В.М. позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 1500 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову в сумі 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією від 22.10.2020 року (а.с.1).

Враховуючи, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 416,51 гривень (38022,99 х 840,80 / 76756,68).

Керуючись Конституцією України, ст.23 ЦК України, ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст. 168 Податкового кодексу України, ст. 12, 13, 76, 77, 82, 137, 141, 247, 258, 263-265, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи в сумі 38022 (тридцять вісім тисяч двадцять дві) гривні 99 копійок, без утримання податків та інших обов`язкових зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , втрати: зі сплати судового збору в сумі 416 (чотириста шістнадцять) гривень 51 копійка; на професійну правничу допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок, а всього 1916 (одна тисяча дев`ятсот шістнадцять) гривень) 51 копійка.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Вугледарський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області О.Г.Луньова