Номер провадження: 22-ц/813/6805/20
Номер справи місцевого суду: 522/3939/20
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Наседкіна Олега Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності частково недійсним, перерозподіл часток співвласників, -

В С Т А Н О В И В:

06 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності частково недійсним, перерозподіл часток співвласників.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження органу приватизації від 21 січня 1997 року №91189 в частині передання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 21 січня 1997 року в частині посвідчення належності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 ;

- здійснити перерозподіл часток співвласників квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким: визначити частку ОСОБА_1 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 її частини; визначити частку ОСОБА_3 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 її частини.

09 квітня 2020 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Наседкіна О.І. про вжиття заходів забезпечення позову, згідно якої просить: тимчасово, до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі, заборонити приватному виконавцю Одеського міського нотаріального округу Гончаровій Світлані Юріївні ( АДРЕСА_2 ) видавати свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1997 року.

Заява мотивована тим, що позивач оскаржує розпорядження органу приватизації від 21 січня 1997 року №91189 в частині передання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 .. На разі відкрита спадкова справа, заведена до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , шестимісячний строк на отримання спадщини закінчується, тому у позивача виникла необхідність у забезпеченні позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Наседкін О.І. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити вимоги заяви в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначено на 15 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Скаржник ОСОБА_1 був сповіщений належним чином через свого адвоката Наседкіна О.І., що також підтверджується поштовим повідомленням про отримання ним судової повістки.

07 грудня 2020 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

На час розгляду справи заяв про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 16 грудня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення таких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно із частиною 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову.

Пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із роз`яснень, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Як вбачається з виділених матеріалів справи, у провадженні суду першої інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності частково недійсним, перерозподіл часток співвласників.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року відкрито провадження по даній справі.

Спір між сторонами виник щодо визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності частково недійсним, перерозподіл часток співвласників щодо квартири АДРЕСА_1 .

13 вересня 2019 року ОСОБА_4 , який є власником 1/3 частини спірної квартири, помер, шестимісячний строк для прийняття спадщини сплив 13 березня 2020 року.

Заявник просить заборонити нотаріусу видавати спадкоємцям за заповітом свідоцтво про право на спадщину, однак час відведений для отримання свідоцтва обмежений законом, відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у відповідності до Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим 22.02.2012р. наказом Міністерства юстиції України № 296/5. Зазначеними нормативними актами, крім іншого, визначені права та обовязки нотаріуса.

Між тим, заборона нотаріусу вчиняти дії, які не суперечать вимогам закону, не є доцільною, може призвести до порушення законних прав інших осіб.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову обґрунтована позивачем тим, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, оскільки відповідач має намір отримати свідоцтво про право на спадщину на спірне спадкове майно.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що шестимісячний строк на прийняття спадщини сплив 13 березня 2020 року, до суду із заявою заявник звернувся 09 квітня 2020 року.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, наявні у справі докази та правильно вирішив вказане процесуальне питання.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спірного процесуального питання.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про задоволення заяви про забезпечення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Наседкіна Олега Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено: 16 грудня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік