Номер провадження: 22-ц/813/1097/20
Номер справи місцевого суду: 502/979/19
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса в порядку письмового провадження апеляційну скаргу комунального підприємства «Світло» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 20.09.2019 року від у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Світло» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовною заявою до комунального підприємства «Світло» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Вимоги обгрунтовувала тим, що з 05.06.2012 р. по 09.06.2016 року знаходилась в трудових стосунках з відповідачем. Під час звільнення 09.06.216 року з нею проведено не повний розрахунок та не було виплачено 9 104,12 грн., яка складається з сум:

- індексації заробітної плати 5 632,45 грн.,

- суми компенсації за невикористану відпустку 3 475,69 грн.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України просила суд стягнути за період з 10.06.2016 року по день фактичного розрахунку 26.03.2019 року середній заробіток за час затримки розрахунку - 71 056,40 грн.

Посилаючись на порушення трудового законодавства та просила стягнути моральну шкоду в сумі 70 000,00 грн.

У відзиві, який надійшов від директора КП «Світло» зазначено, що позов ОСОБА_1 безпідставний та такий, що не підлягає задоволенню з підстав ст. 233 КЗпП України.

Зокрема посилається на те, що 3-х місячний строк позовної давності, перебіг якого розпочався з дня, коли вона дізналась про затримку всіх належних при звільненні сум.

У відповіді на відзив позивач посилається на те, що 09.06.2016 року написала заяву про вчинення кримінального правопорушення та ці відомості внесені в ЄРДР про те, що без її згоди змінені підстави трудових правовідносин та повний розрахунок проведено 26.03.2019 року, до суду вона звернулась 20.05.2019 року. При цьому наголошує, що при порушенні законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач посилається на те, що строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, та про порушення своїх прав їй стало відомо при звільненні в зв`язку з чим звернулась до поліції. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою в розумінні ЗУ «Про оплату праці». Окремо слід звернути увагу суду на те, що Позивач ні в позові, ні у відповіді на відзив, не наводить фактів порушення КП «Світло» трудового законодавства, що не дає підстав для звернення до суду. Таким чином, враховуючи вищевикладене, КП «Світло» вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та не підлягає задоволенню.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 20.09.2019 року позов ОСОБА_1 до комунального підприємства «Світло» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Світло» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки в сумі 71056,40 гривень. Стягнуто з Комунального підприємства «Світло» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 гривень. Стягнуто з Комунального підприємства «Світло» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 883,10 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду КП «Світло» подало апеляційну скаргу в якій просять суд скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 20.09.2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 22 квітня 2020 року.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) СТОРІН

Заявник в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є необґрунтованим, незаконним та винесе з порушенням матеріального та процесуального права та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що позивачем порушений строк на звернення до суду, так як про їх порушення дізналась в 2016 року. Відповідач повністю з нею розрахувався 13.03.2019 року та ним не було порушено трудового законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Судом встановлено, що відповідно до наказу від 05.06.2012 року за № 69-к ОСОБА_1 прийнято на роботу контролером до абонвідділу з 05.06.2012 року.

Згідно наказу від 09.06.2016 року за № 133-к, ОСОБА_1 звільнено з посади контролера абонвідділу за власним бажанням з 09.06.2016 року.

Згідно наданих Комунальним підприємством «Світло» розрахунків стосовно нарахувань та виплат ОСОБА_1 , яка працювала конторолером абонвідділу на підприємстві з 05.06.2012 року до дня звільнення з посади, вбачається що загальна сума перерахунку за відпрацьований період, тобто з 05.06.2012 року по 09.06.2016 рік складає 9104,12 гривень, яка складається з сум індексації 5632,45 грн. та суми компенсації за невикористану відпустку 3471,67 гривень.

З довідки про середню заробітну плату (дохід), виданої Комунальним підприємством «Світло» 05.03.2019 року за № 66 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за квітень - травень 2016 року становить 101,80 гривень.

26 березня 2019 року КП «Світло» здійснено розрахунок з ОСОБА_1 та виплачено їй 9 104,12 гривень за індексацією заробітної плати та компенсацію за відпустку.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Стягуючи з Комунального підприємства «Світло» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки в сумі 71056,40 гривень районний суд виходив з того, що відповідач фактично повний розрахунок здійснив 26.03.2019 року, а тому вона не пропустила 3-х місячний термін на звернення до суду, так як позов подано 20.05.2019 року.

Розраховуючи середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку з 10.06.2016 року по 26.03.2019 року районний суд виходив з середньомісячної заробітної плати за квітень-травень 2016 року, яка становить 4072 грн, а середньоденна - 101,80 грн. та виходячи з затримки розрахунку 698 робочих днів становить заборгованість в сумі 71 056 грн.

Стягуючи з Комунального підприємства «Світло» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 гривень районний суд виходив з вимог ст. 237-1 КЗпП України. Врахував тривалість невиплати заробітної плати та принцип розумності і справедливості.

Стягуючи судовий збір з Комунального підприємства «Світло» на користь ОСОБА_1 районний суд виходив з вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України та ЗУ "Про судовий збір".

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Крім того слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

Відповідно до абз.3 ст.32 Постанови Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку зв`язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8.02.1995р. №100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивачки не здійснив остаточний розрахунок по заробітній платі, із врахуванням заявлених позовних вимог, КП "Світло" зобов`язане сплатити останній середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 10.06.2016 року по 26.03.2019 року, тобто по день фактичного розрахунку.

Кількість робочих днів в зазначеному періоді становить 698 днів.

Станом на момент звільнення середньоденна заробітна плата позивача становить 101,80 грн. (698*101,80=71 056,40 грн) (довідка № 66 від 05.03.2019 року - а.с.7).

Тому районний суд правильно розрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за період з 10.06.2016 року по 26.03.2019 року включно становить 71 056,40 грн. (698*101,80=71 056,40).

Виходячи з того, що затримка розрахунку при звільнені ОСОБА_1 09.06.2016 року відбулася з вини відповідача, котрий 26.03.2019 року повністю сплатив індексацію заробітної плати та компенсації відпустки в розмірі 9 104,12 грн суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звернення до суду 20.05.2019 року позивачка не пропустила строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності слід рахувати з 09.06.2016 року не заслуговують на увагу, так як повний розрахунок з нею здійснено 26.03.2019 року.

Посилання на те, що вони добровільно виплатили цю суму не має правового значення не приймаються до уваги.

Доводи апелянта про те, що ними не порушено трудове законодавство спростовуються матеріалами справи, так як в день звільнення позивачки вони порушили вимоги ст. 116 КЗпП України.

Вимоги про стягнення моральної шкоди

Відповідно до висновку ЛКК № 106, виданого Кілійською амбулаторією загальної практики сімейної медицини, ОСОБА_1 має діагноз: хронічний вірусний гепатит «В», «С» в стадії ремісії.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи термін здійснення відповідного розрахунку районний суд правильно дійшов висновку про стягнення моральної шкоди , так як порушення вимог ст.. 116 КЗпП України призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок КП "Світло".

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія,-

постановила:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Світло» - залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 20.09.2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Л.А.Гірняк

Судді С.М.Сегеда

О.С.Комлева