Справа № 206/927/19
Провадження № 2/206/38/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, -

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

09.10.1993 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. 05.10.2018 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. За період шлюбу сторонами було спільно набуте майно, що складається з: житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0238 га (присадибна ділянка) цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вище зазначене майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Оскільки ніякого договору про набуте майно між сторонами не було укладено, тому майно належить кожному з них у рівних частках, тобто по 1/2 частині. В зв`язку із чим, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначивши частки у спільній сумісній власності - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі по Ѕ житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначивши їх частки у спільній сумісній власності - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі по Ѕ частки земельної ділянки, площею 0,0238 га (присадибна ділянка) цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :09:413:0031, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0238 га (присадибна ділянка) цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку», кадастровий номер :09:413:0031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача (а.с. 2-4).

Відповідач подав відзив, в якому позовні вимоги в частині визнання вищевказаного майна спільної сумісною власністю подружжя, з визначенням їх часток у спільній сумісній власності визнав в повному обсязі, погоджуючись з обставинами, а також даною правовою оцінкою обставин, які зазначені позивачем у позові. Однак, відповідач заперечує щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті і зокрема, вважає що розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. завищений і є не співрозмірним з наданими послугами адвокатом позивачу, оскільки справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісної власності подружжя, з урахуванням обставин справи, чітко визначених і врегульованих законом відносини, пов`язаних з майном набутим за час шлюбу подружжям, визнанням відповідачем в повному обсязі позовних вимог позивача, не можна віднести до категорії складних. Відповідач вважає також, що не є складним і не потребує великого проміжку часу і складання позовної заяви по наданим позивачем адвокату правовстановлюючим документам придбаного сторонами за час шлюбу майна та відомостей про одруження та розірвання шлюбу без витребування адвокатом додаткових документів. Відповідач вважає, що зазначені в доданому до позову акті прийому-передачі виконаних робіт від 01 лютого 2019 року показники про виконані адвокатом роботи - по виконанню усного аналізу спору, який фактично відсутній на протязі однієї години 30 хвилин та підготування позову до суду з додатками, які надані безпосередньо позивачем адвокату на протязі 5 годин, явно завищені та не відповідають дійсності. Вищевказане свідчить про недотримання вимог положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України. (а.с. 26-27).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

12.02.2019 до суду надійшла дана позовна заява з додатками.

28.02.2019 у даній справі відкрито провадження та призначено розгляд справи по суті на 28.03.2019.

25.03.2019 до канцелярії суду надійшов відзив на позов про поділ спільної сумісної власності подружжя.

28.03.2019 судом заслухано вступне слово представника позивача та відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, визнано явку позивача обов`язковою та відкладено розгляд справи на 02.04.2019.

01.04.2019 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

02.04.2019 до канцелярії суду надійшов позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

02.04.2019 судом залишено без розгляду позов ОСОБА_3 , у зв`язку з порушенням ст. 126 ЦПК України, задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи на 17.04.2019.

16.04.2019 від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

17.04.2019 судовий розгляд було відкладено на 16.05.2019 у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по іншій справі.

14.05.2019 від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

16.05.2019 в судовому засідання представник позивача подала клопотання про об`єднання позовних вимог в одне провадження.

16.05.2019 ухвалою суду у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про об`єднання позовних вимог в одне провадження відмовлено, зупинено провадження у даній цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 206/2075/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 та Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійним.

17.02.2020 ухвалою суду було поновлено провадження по даній цивільній справі та призначено судове засідання на 02.03.2020.

02.03.2020 судом відкладено розгляд справи на 08.04.2020 у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю підтвердження належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

06.04.2020 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження по справі.

08.04.2020 судом зупинено провадження у даній цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 206/461/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними внаслідок обману.

12.10.2020 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у даній цивільній справі.

13.10.2020 ухвалою суду було поновлено провадження по даній цивільній справі та призначено судове засідання на 26.10.2020.

26.10.2020 розгляд справи відкладено на 23.11.2020 у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання.

26.10.2020 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

23.11.2020 розгляд справи відкладено на 14.12.2020 у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання та відсутністю підтвердження належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

14.12.2020 від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява про проведення засідання без її участі.

14.12.2020 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та представника відповідача, проти поділу спільної сумісної власності подружжя не заперечує, проти стягнення з відповідача суми судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу заперечує виходячи зі складності даної справи та обсягу наданих позивачу адвокатом послуг.

14.12.2020 судом досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи та складено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

09.10.1993 сторони зареєстрували шлюб в Кіровському відділі ЗАГС м. Дніпропетровська, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 640, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 10). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2018,шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстрований 09 жовтня 1993 року Кіровським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська (актовий запис № 640) розірвано (а.с. 5).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 01.08.2018, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площею 0,0238 га, кадастровий номер: :09:413:0031, цільове призначення 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На земельній ділянці розташовано: А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, а 1 1 прибудова, Ж навіс, З навіс (а.с. 6-7).

Згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.08.2018, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 земельну ділянки площею 0,0238 га (присадибна ділянка), цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку», кадастровий номер :09:413:0031, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 22.10.2020 ОСОБА_2 є власником житлового будинку, загальної площею 46,6 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Опис: А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, а 1 1 прибудова, Ж навіс, З навіс, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 та земельної ділянки площею 0,0238 га (присадибна ділянка), цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку», кадастровий номер :09:413:0031, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, заборони відчуження відсутні (а.с. 116-119).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 274/3158/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Статтею 65 СК України, передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст. 69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Судом установлено, що майно, про поділ якого заявлено вимоги, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 0,0238 га, кадастровий номер: :09:413:0031, цільове призначення 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,0238 га (присадибна ділянка), цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку», кадастровий номер :09:413:0031, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , однак даний факт не спростовує презумпції належності вказаного житлового будинку та земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя.

Як вже було встановлено судом шлюб між сторонами розірвано, однак в результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, але правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя, тобто житловий будинок та земельна ділянка належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 є житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0238 га (присадибна ділянка), цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку», кадастровий номер :09:413:0031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

При поділі житлового будинку та земельної ділянки, які розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними.

Отже, при вирішенні позову про поділ спільної сумісної власності подружжя, суд враховує, що під час судового розгляду відповідач не заперечував проти задоволення вимог позивача щодо порядку розподілу у власність кожного із подружжя зазначеного у позові майна, а також, просив задовольнити дану вимогу в редакції, в якій її було заявлено позивачем за виключенням вимог щодо стягнення з нього витрат на правову допомогу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то слід зазначити, що стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 справа № 826/1216/16.

Так у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому, ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлює, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Ч. 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В той же час, зі сторони позивача наразі не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання гонорару у заявленому розмірі, оскільки що стосується квитанцій до прибуткового касового ордеру, то за змістом пункту 1.2 постанови правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15 грудня 2004 року № 637 касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Форми касових ордерів, що використовуються спеціалізованими підприємствами та установами Національного банку України, які не мають оборотної каси, установлюються відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України.

Бланк прибуткового касового ордера (форма № КО-1, далі - ПКО) затверджено «Положенням про ведення касових операцій в Україні» від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - положення) і є первинним документом, який використовується для оформлення надходжень грошових коштів у касу підприємства.

Даний документ має дві частини: «корінець» ПКО і відривна квитанція до ОСОБА_6 . Обидві частини цього документа обов`язково підписуються касиром підприємства або особою, що здійснює його функції і головним бухгалтером підприємства. Після чого документ скріплюється печаткою підприємства.

Після отримання готівки до каси підприємства відривна квитанція видається особі, яка здійснила це внесення. «Корінець» ПКО залишається в касі підприємства і обов`язково реєструється в журналі прибуткових і видаткових касових документів.

Обов`язковими реквізитами при заповненні «корінця» і відривної квитанції цього бланка є: назва підприємства, податковий код підприємства, порядковий номер документа, дата складання документа, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, сума, яка вноситься до каси підприємства (проставляється цифрами), найменування організації або прізвище, ім`я та по батькові того, від чийого імені вноситься готівка в касу підприємства, сума прописом (дублюється отримана сума прописом), назва документа, на підставі якого вноситься готівка, підписи уповноважених на це осіб (касира підприємства або особи, що здійснює його функції і головного бухгалтера підприємства).

Посилання представника позивача, адвоката Гусакової О.Б., на прибутковий касовий ордер, як на письмовий докази сплати послуг за договором пpo надання правової допомоги, суд не бере до уваги, оскільки зазначений документ не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених положенням, зокрема, назви документа, на підставі якого вноситься готівка, підписи уповноважених на це осіб (касира підприємства або особи, що здійснює його функції і головного бухгалтера підприємства).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.02.2019 по справі № 335/8855/15-ц.

Відтак, зі сторони позивача не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання гонорару у заявленому розмірі, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку, посвідчення про відрядження.

Крім того, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 справа № 922/1163/18.

Так, позивачем та його представником у договорі № 5 про надання правової допомоги від 23.01.2019 було визначено п. 3 вартість гонорару та спосіб оплати у розмірі 20000,00 грн., який сплачується наступним чином: 10000,00 грн. в день підписання договору та 10000 грн. протягом 5-ти днів з моменту прийняття рішення першої інстанції, однак будь яких належних та допустимих доказів сплати платежів за договором, ані позивачем, ані його представником до суду надано не було.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності, необхідності та розумності їх розміру.

У справі «Георгуліс та інші проти Греції» (Georgoulis and others v. Grece) Європейський суд з прав людини, пославшись на наведену вище справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що згідно з його практикою, відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, розумний характер їх розміру. Суд відзначив, що у цій справі на обґрунтування вимоги про відшкодування судових витрат не було надано підтверджуючих документів, які дозволили б йому точно розрахувати ці витрати.

Також, зі сторони позивача, не було долучено детального розрахунку всіх правових витрат та детального опису всіх робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (кількість витраченого адвокатом часу, вартість вчинення конкретної послуги, тощо), що є також підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, оскільки інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2020 по справі № 638/7748/18.

Враховуючи вищевикладені норми права та правові позиції Верховного Суду, суд вважає доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача суми судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу слушними, так як розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. явно завищений і є не співмірним з наданими послугами адвокатом позивачу, оскільки справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісної власності подружжя, з урахуванням обставин справи, чітко визначених і врегульованих законом відносин, пов`язаних з майном набутим за час шлюбу подружжям, не запереченням відповідачем обставин, вказаних позивачем у позові, не можна віднести до категорії складних, а складання даної позовної заяви не потребує великого проміжку часу.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за виключенням стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 57, 60, 65, 65, 70 СК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 137-137, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про поділ спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, загальної площею 46,6 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., Опис: А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, а 1 1 прибудова, Ж навіс, З навіс, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 та земельну ділянку площею 0,0238 га (присадибна ділянка), цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку», кадастровий номер :09:413:0031, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які були придбані 01.08.2018 під час шлюбу.

Визначити частки спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частці кожному.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2760 грн. 45 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18.12.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак