Справа № 349/1941/19
Провадження № 22-ц/4808/576/20
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Маслей А.М.,

з участю сторін: ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду від 21 лютого 2020 року під головуванням судді Лошак О.О. у м. Рогатин

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 . , ОСОБА_3., ОСОБА_4., звернулися до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди .

Позовні вимоги мотивувала тим, що 17 лютого 2017 року біля 18 год. 30 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки "ЗАЗ-ДЕУ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-09 "Мукачево-Львів" в с.Бабухів Рогатинськогорайону Івано-Франківської області по вул.Бандери, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , батька позивачів. Внаслідок отриманих травм під час ДТП, ОСОБА_6 помер.

27 грудня 2017 року кримінальне провадежння №00000049 від 18 грудня 2017 року за ч.2 ст.286 КК України було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

Внаслідок смерті ОСОБА_6 позивачі, які доводяться йому дітьми, зазнали душевних страждань. Тривалий час усі вони перебувають у психологічному стресі, отриманому внаслідок ДТП.

Просили стягнути на користь кожного з позивачів по 200 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Рогатинського районного суду від 21 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі по 15 000 грн ( п`ятнадцять тисяч грн.) кожному.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі апелянт зсилається на постанову про закриття кримінального провадження від 27 грудня 2017 року, відповідно до якої кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. В постанові про закриття кримінального провадження зазначалось, що причиною настання дорожньо-транспортної пригоди, стали обставини при яких пішохід ОСОБА_6 , перетинаючи проїжджу частину та опинився в полі зору водія автомобіля марки «ЗАЗ DAEWOO», під керуванням ОСОБА_1 на такій відстані до пішохода, яка була недостатньою для попередження ДТП шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування.

Органом досудового розслідування було встановлено, що ДТП сталася внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_6 , який в порушення вимог ПДР України.

При розслідуванні кримінального правопорушення об`єктивних доказів вини водія ОСОБА_7 в порушенні ПДР України та наїзду на пішохода ОСОБА_6 не встановлено.

Апелянт зазначає, що незважаючи на відсутність його вини в скоєнні ДТП, він після події відшкодував родичам ОСОБА_6 10 000 грн, попросив вибачення за те що сталося і пояснив їм, що не мав реальної можливості уникнути наїзду за наявних обставин ДТП.

Також, страховою компанією «Універсальна» було відшкодовано моральну шкоду в сумі по 9600 грн кожному з позивачів та дружині ОСОБА_6 .

Вважає, що шкоду ним заподіяно внаслідок непереборної сили, що згідно чинного законодавства виключає його цивільну відповідальність.

Просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що що 17 лютого 2017 року біля 18 год. 30 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки "ЗАЗ-ДЕУ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-09 "Мукачево-Львів" в с.Бабухів Рогатинськогорайону Івано-Франківської області по вул.Бандери, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , батька позивачів. Внаслідок отриманих травм під час ДТП, ОСОБА_6 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим 20 лютого 2017 року. Відповідно до довідки від ІНФОРМАЦІЯ_1 2017 року причина смерті ОСОБА_6 - тяжкий травматичний шок, множинні переломи ребер, розрив печінки, поєднана травма грудної клітки та органів черевної порожнини.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 27 грудня 2017 року, складеної в м.Івано-Франківську старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області В.І.Сенича, кримінальне провадежння, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000049 від 18 лютого 2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Постанова в порядку, визначеному ст.303,304 КПК України до слідчого судді не оскаржувалася, згідно пояснень, даних позивачами у судовому засіданні.

В обгрунтування постанови зазначено, що причиною настання дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, стали такі обставини події при яких пішохід ОСОБА_6 , перетинаючи проїжджу частину вулиці С.Бандери в с.Бабухів Рогатинського району Івано-Франківської області, опинився в полі зору водія автомобіля марки ЗАЗ DAEWOO реєстраційний номе НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 на такій відстані до пішохода, яка була недостатньою для попередження ДТП шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування.

У крові водія ОСОБА_1 згідно досідження, проведеного Івано-Франківським обласним наркологічним диспансером етилового спирту не виявлено.

При судово-токсилогічній експертизі крові та ліквору від трупа ОСОБА_6 виявлений етиловий спирт в концентрації: в крові - 1,1 проміле, в лікворі 1,85 проміле. Така концентрація етилового сирту в крові при житті могла відповідати легкому ступеню алкогольного сп`яніння.

Органом досудового розслідування встановлено, що ДТП сталася внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_6 , який в порушення вимог ПДР України, нехтуючи заходами безпеки дорожнього руху, будучи в одязі темного кольору, не виділив себе в темну пору доби для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, не переконався, що це буде безпечним, раптово вийшов зліва направо в смугу руху водія ОСОБА_1 , не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, чим порушив п.4.4,4.7,4.8,4.14а).б) ПДР.

При розслідуванні кримінального правопорушення об`єктивних доказів вини водія ОСОБА_1 в порушенні ПДР України та наїзду на пішохода ОСОБА_6 не встановлено.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно досліджених судом документів, що містяться у матеріалах спраави вбачається, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 його доньками і мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю їх батька.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Органом досудового слідства встановлено, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок ДТП за участю транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки), яким керував відповідач ОСОБА_1 .

Обставини вчинення ДТП та спричинення смерті ОСОБА_6 не можна вважати непереборною силою в розумінні положень ЦК України. Перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння та порушення ним ПДР не є умислом, оскільки відповідачем не доведено, що ОСОБА_6 свідомо допустив дії, внаслідок яких загинув.

Заподіяння моральної шкоди дітям потерпілого доведено безпосередньо фактом спричинення смерті їх батька джерелом підвищеної небезпеки, що відповідно до п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України є підставою для відшкодування їм моральної шкоди незалежно від доведеності вини відповідача.

Щодо визначення розміру моральної шкоди, то за змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 проживала разом з батьком ОСОБА_6 в одному домоволодінні, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проживали окремо, однак підтримували родинні стосунки. Батько часто був у них в гостях. На час смерті ОСОБА_6 усі діти досягли повноліття, в них були власні сім`ї. Тому розмір відшкодування моральної шкоди, якої зазнали позивачі внаслідок смерті батька, судом першої інстанції визначено в однаковому розмірі для кожного з дітей у розмірі по 15 000 грн кожному.

За ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначив, що питання, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Вимоги статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Органом досудового розслідування встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 потрапив в ДТП, внаслідок порушень Правил дорожнього руху України та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Критеріями визначення розміру відшкодування моральної шкоди є характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди; тривалість негативних наслідків (короткочасні, тривалі, довічні); істотність вимушених змін у способі життя потерпілого (неістотні, істотні). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька слід також враховувати характер стосунків позивача та померлого за час його життя: сімейний стан позивача, ступінь близькості, спільно чи окремо проживали, способи та регулярність спілкування тощо.

Суд при визначенні розміру морального відшкодування, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Апеляційний суд вважає, що визначаючи кожному з позивачів моральне відшкодування в розмірі по 15 000 грн, суд першої інстанції врахував моральні страждання позивачів, які зумовлені глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати батька, у зв`язку із чим у них виникла необхідність зміни звичайного способу життя. З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи апелянта про те, що шкоду заподіяно внаслідок непереборної сили і що це виключає його цивільну відповідальність є необгрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рогатинського районного суду від 21 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк