П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020року м. Київ

Справа № 362/1750/18

Провадження: № 22-ц/824/1462/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Київської області

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Корнієнка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради Київської області про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 01 березня 2008 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у його, ОСОБА_1 , власність належну їй квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язався забезпечувати ОСОБА_2 утриманням довічно на умовах, встановлених цим договором. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Факт виконання умов договору щодо утримання ОСОБА_2 та те, що позивач останні 10 років постійно проживає за вказаною адресою підтверджується довідкою депутата Васильківської міської ради ОСОБА_4 Однак, позивач не може оформити право власності на дану квартиру, оскільки на зазначене майно накладено арешт, у зв`язку із цим державний реєстратор речових прав на нерухоме майно відмовив у державній реєстрації речового права власності на майно. Вказував, що арешт на квартиру накладений постановою виконавчої служби, яка стосується громадянина ОСОБА_2 . Зазначав, що арешт накладено у листопаді 2017 року, а ОСОБА_2 померла задовго до цього. Більш того, арешт квартири накладено у зв`язку із не сплатою ОСОБА_2 аліментів громадянці ОСОБА_3 , в той час , коли квартира з 2012 року фактично належить йому на підставі договору довічного утримання. Також вказував, що він, починаючи з 01.03.2018 року, є власником спірної квартири на підставі набувальної давності, оскільки законно проживає і фактично володіє квартирою більше 10 років.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,5 кв.м., з них житловою 29,8 кв.м.

Знято арешт та заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 23357491 від 14.11.2017 року.

Не погодившись із таким судовим рішенням прокурор Київської області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що поза увагою суду залишилася та обставина, що підпис особи, що міститься на позовній заяві, а також в договорі довічного утримання від 01.03.2008 року та заяві про розгляд справи без участі позивача, не відповідають підпису ОСОБА_1 в паспорті. Окрім того, долучена до матеріалів справи копія паспорту свідчить про його недійсність на момент звернення до суду, оскільки він виданий ОСОБА_1 у лютому 2003 року у віці 37 років, та не містить фото власника у віці 45 років, що є порушенням вимог п. 8 Положення про паспорт громадянина України. Отже, судом першої інстанції вирішено справу за позовом, поданим невстановленою особою, яка не приймала участі у жодному судовому засіданні. Позивачем на підтвердження доводів позовної заяви щодо незаконності арешту, накладеного на спірну квартиру, до матеріалів справи жодного доказу не долучено. Також прокурор вказував, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння, проте не у власність. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, при цьому, договір довічного утримання від 01.03.2008 року нотаріально не посвідчувався. Зазначав, що у п. 1 Договору довічного утримання, нібито складеного 01.03.2008 року, міститься вказівка на виникнення у ОСОБА_2 права власності на спірне майно на підставі рішення виконавчого комітету від 01.07.2009 року №280, тобто, на 1 рік і 4 місяці пізніше від дати укладення договору. Зауважував, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_2 ні за заповітом, ні за законом, оскільки не є її родичем, утриманцем чи особою, яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менше 5 років до часу відкриття спадщини. ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі ОСОБА_2 не як член сім`ї, а на підставі цивільно-правової угоди. Окрім того, матеріали справи не містять доказів ведення вказаними особами спільного побуту, наявності спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна, тощо. Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, не пересвідчився у відповідності доводів позовної заяви фактичними обставинами справи, та не залучив до участі у розгляді справи орган, яким накладено арешт на квартиру, чи особу, в інтересах якої дане майно обтяжено, хоча рішення у справі безпосередньо стосується їх прав та інтересів. Згідно відомостей Васильківської міської державної нотаріальної контори від 24.09.2019 року спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 не заводилась, відповідно спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, Васильківська міська рада Київської області, яка уповноважена державою виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах, не тільки не вжила заходів для захисту інтересів держави та прав територіальної громади м. Васильків, але й самоусунулась від участі в розгляді спору, ініційованого від імені ОСОБА_1 , подавши заяву, яку судом прийнято як визнання позову і такі дії свідчать про бездіяльність даного уповноваженого органу.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу відповідно ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.

В судовому засіданні прокурор Підяш О.С. подану апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Учасники справив судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

При цьому, ОСОБА_1 повідомлявся за адресою, зазначеною в позовній заяві: АДРЕСА_1 , та адресою місця реєстрації відповідно до копії паспорта, наявної в матеріалах справи: АДРЕСА_3

За таких підстав,колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу завідсутностіучасників справи.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника прокуратури, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження (а.с. 18).

Відповідно до пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ,передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Предметом позову у даній справі є визнання права власності на квартиру.

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, посилався на положення статтей 1216, 1218, 1225 та 1227 ЦК України, що регулюють питання спадкування, та відповідно не врахував, що спір щодо спадкування підлягає розгляду лише в порядку загального провадження.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із визнання відповідачем позову, оскільки такий не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що навіть у випадку визнання відповідачем позовних вимог, суд зобов`язаний встановити фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, наявність правових підстав для задоволення позову.

Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції таких дій не вчинено.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, 01.03.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до якого ОСОБА_2 (відчужувач) передає у власність ОСОБА_1 (набувача) квартиру АДРЕСА_1 , а набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с.9).

ОСОБА_2 була власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 21.10.2009 року відповідно до даних Реєстру прав власності на нерухоме майно. (а.с. 5)

Постановою старшого державного виконавця Васильківського МР ВДВС Очеретяної І.О. від 14.11.2017 року № 9626588 накладено арешт на вищевказану квартиру.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ст.744 ЦК визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.

Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК). право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. равочин має вчинятися у формі, встановленій законом. (ч.1 ч. 4 ст. 203 ЦК України)

За частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою ташостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір довічного утримання від 01.03.2008 року укладений у простій письмовій формі, який нотаріально не посвідчений, інформація про нього до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майновідповідно до вимог чинного законодавства вносилась, отже, є недійснимв силу вимог закону.

Оскільки, договір довічного утримання в силу своєї нікчемності не породжує для ОСОБА_1 будь-яких наслідків, правові підстави для його проживання у спірній квартирі відсутні.

Окрім того, обґрунтованими є і доводи апеляційної скарги щодо недостовірності та недопустимості вказаного доказу з огляду на те, що у п. 1 договору довічного утримання зазначено місце розташування квартири, її площа, що підтверджується рішенням виконавчого комітету від 01.07.2009 року № 280 «Про переведення особових рахунків на квартири в м. Василькові», в той час коли договір укладений 01.03.2008 року.

Довідки депутатів Васильківської міської ради Київської області ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від 03.09.2012 року та 20.03.2018 року, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог щодо виконання умов договору, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки правового значення не мають з огляду на нікчемність укладеного договору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність законних підстав для набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру на підставі вказаного правочину.

Також не спростованим залишається і той факт, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_2 ні за заповітом, ні за законом. Також, він не є особою, яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Будь-яких доказів, які підтверджували б факт ведення ним та ОСОБА_2 спільного побуту, спільних витрат, спільного бюджету, тощо, матеріали справи не містять.

Поміж іншого, ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог вказував, що він є власником спірної квартири на підставі набувальної давності, оскільки законно проживає і фактично володіє даним майном більше 10 років.

Перевіряючи такі твердження позивача, колегія суддів виходить із наступного.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належаловстановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто, ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:

наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відповідно, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Отже, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто, фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Позивач, вказуючи, що набув право власності на квартиру на підставі набувальної давності, зокрема, посилається на те, що він фактично користується вказаним майном з 01.03.2008 року згідно умов договору довічного утримання, тобто, на підставі правочину, укладеного з дійсним власником спірної квартири.

Проте, доказів на підтвердження факту добросовісного та безперервноговолодіння зазначеним майном протягом всього часу проживання матеріали справи також не містять, відповідно, відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі набувальної давності.

Поклавши в основу свого рішення визнання відповідачем позову, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не звернув уваги на те, що незаконність накладеного арешту на квартиру та підстави набуття права власності за набувальною давністю позивачем жодними доказами не підтверджені.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (ч. 3 ст. 53 ЦПК України).

Не зважаючи на те, що відповідно до постанови про арешт майна від 14.11.2017 року № 9626588 особою, в інтересах якої встановлено обтяження є ОСОБА_3 (а.с. 5), суд першої інстанції в порушення процесуального Закону не залучив до участі у справі орган виконавчої служби, яким накладено арешт на квартиру, та особу, в інтересах якої дане майно обтяжене.

Внаслідок порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не дослідив та не надавналежної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановивфактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та, як наслідок, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, апеляційна скарга прокурора Київської області підлягає задоволенню, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь прокуратури Київської області 1200 грн (одну тисячу двісті) грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль