Номер провадження 22-ц/804/3238/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 234/19922/19 за позовом ОСОБА_1 до органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради та ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року (суддя Ткачова С.М., повний текст рішення складений 25 липня 2020 року),

в с т а н о в и в :

22 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку була зареєстрована його племінниця ОСОБА_2 зі своїми неповнолітніми сестрами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Рішенням Краматорського міського суду від 25 вересня 2019 року ОСОБА_2 визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням позивача. За зазначеною адресою племінниці не проживають з січня 2018 року. Реєстрація відповідачів в будинку позбавляють позивача в повній мірі розпоряджатися своїм майном, відповідачі не беруть участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг за його користування. Просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради та ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, тому що суд не з`ясував всі обставин, що мають значення для справи. Так суд помилково дійшов висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є членами його сім`ї, але вони ними ніколи не були, ніколи фактично не мешкали разом та не вели спільного господарства, а були тільки зареєстровані на прохання їх матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судом не взято до уваги акт про не проживання вказаних неповнолітніх осіб. Відмовляючи в позові, суд мотивував це тим, що неповнолітні не проживали 5 місяців і що не сплинув 1 рік їх не проживання. Однак це спростовується рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25 вересня 2019 року, яким встановлено, що ОСОБА_2 виїхала з будинку з січня 2018 року, та яка є опікуном свої неповнолітніх сестер.

Відповідачі відзив на апеляційну скаргу не надали.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник позивача Надієнко В.О., який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав клопотання, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутності.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 11 квітня 2000 року Першою державною нотаріальною конторою м. Краматорська (а.с.5).

Заочним рішенням Краматорського міського суду від 25 вересня 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , визнана такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 (а.с.23). При цьому, в судовому засіданні 21 липня 2020 року ОСОБА_2 пояснила, що про вказане заочне рішення суду вона не знала, узнала про це в судовому засіданні саме 21 липня 2020 року.

Згідно копії домової книги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-10).

Відповідно довідки №47620 від 07 листопада 2019 року, виданою Управлінням реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

З акту про непроживання від 19 листопада 2019 року № 01-14/575, виданого Комітетом мікрорайону № 6 Краматорської міської Ради, вбачається, що неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , з січня 2018 року (а.с.11).

З рішення виконкому Краматорської міської ради № 798 від 04 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено опікуном над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати малолітньої ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітня ОСОБА_4 має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить її дядьку, житлом та майном на праві власності не володіє (а.с.39).

З рішенням виконкому Краматорської міської ради № 800 від 04 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено піклувальником над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати неповнолітньої ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить її дядьку, житлом та майном на праві власності не володіє (а.с.40).

Правову підставу визнання неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач зазначив статтю 405 ЦК України, посилаючись на те, що неповнолітні в будинку не проживають з січня 2018 року.

Заперечуючи проти позову, законний представник ОСОБА_2 пояснила, що неповнолітні сестри проживали в спірному будинку до середини червня 2019 року, так як після смерті матері ОСОБА_5 , тобто після ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона забрала дітей, у неї відсутні ключі від будинку та їм перешкоджають проживати в будинку дядька.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є племінницями позивача, та відповідно положень ч. 2 статті 405 ЦК України, якою визначено, що право на користування житлом втрачається членом сім`ї за умови, якщо така особа відсутня за місцем проживання без поважних причин понад один рік, але, оскільки з 01 червня 2019 року до моменту звернення позивача до суду із вказаним позовом 22 листопада 2019 року пройшло менше року, термін збереження права користування неповнолітніми спірним житлом не сплинув,. отже на час розгляду справи відсутні правові підстави визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою).

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як роз`яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні справи суд врахував, що до 01 червня 2019 року неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали у спірному будинку разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що до 01 червня 2019 року положення статті 405 ЦК України, за якою члена сім`ї власника може бути визнано таким, що втратив право користування житлом, на неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не розповсюджувалися, до моменту звернення позивача до суду із вказаним позовом 22 листопада 2019 року пройшло менше року, термін збереження права користування неповнолітніми спірного жилого приміщення не сплинув.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні.

Доводи апеляційної скарги щодо підтвердження не проживання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 актом № 01-14/575 від 19 листопада 2019 року суд не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції дана оцінка зазначеному акту, а саме відповідно рішень виконкому Краматорської міської ради № 798 від 04 вересня 2019 року та № 800 від 04 вересня 2019 року встановлені інші обставини проживання неповнолітніх, дані розбіжності не спростовані позивачем.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до повторного обґрунтування заявлених позовних вимог, які були предметом розгляду та ретельної перевірки судом першої інстанції, правові висновки щодо розгляду заявленого позову суд належним чином мотивував, обґрунтував та повно виклав у рішенні.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

О.В. Халаджи