Постанова

Іменем України

27 січня 2020 року

м. Київ

справа № 761/29649/19

провадження № 61-17775св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ягічева Сергія Олексійовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, онд) на свою користь грошові кошти в розмірі 200 000 грн, які були внесені за договором банківського вкладу (депозиту) від 07 липня 2014 року № 45024 «Платер» (далі - договір банківського вкладу), укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (далі - ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», банк) та 4 000 на відшкодування витрат на правову допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 07 липня 2014 року між нею та ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» був укладений договір строкового банківського вкладу, за яким банк відкрив їй вкладний (депозитний) рахунок та прийняв від неї грошові кошти в сумі 187 000 грн строком до 11 серпня 2014 року зі сплатою процентів у розмірі 19,75 річних. 02 грудня 2014 року листом її було повідомлено про прийняття рішення про нікчемність договору банківського вкладу. Проте, постановою Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року у справі № 826/3773/15 за її позовом до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова Сергія Івановича, ФГВФО про визнання протиправними та скасування рішення скасував постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2015 року та ухвалив у справі нову постанову, якою її позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С. І. від 18 листопада 2014 року № 6 «Про визнання нікчемними трансакцій та правочинів» в частині визнання нікчемним договору банківського вкладу. Зобов`язав уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» включити її до переліку вкладників ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО, та подати до ФГВФОзазначену інформацію. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. Незважаючи на вказану постанову, уповноваженою особою фонду, яка є її працівником, вказане судове рішення не було виконане, через що вона змушена звертатися до суду з цим позовом.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 30 липня 2019 року відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 вимоги до відповідача виникли з публічно-правових правовідносин, тому ця справа підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 18 вересня 2019 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у цій справі, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення гарантованої суми вкладу, а тому Фонд, здійснюючи організацію повернення таких сум, виконує владну функцію, відтак спір є публічно-правовим. Доводи позивача про те, що адміністративний спір вже вирішено, неправомірні дії Фонду вже встановлено постановою Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року, є безпідставними, оскільки предметом розгляду в адміністративному суді було визнання протиправним та скасування рішень, а в спірному випадку позивач звертається до суду з вимогами про стягнення з Фонду гарантованої суми вкладу у розмірі 200 000 грн.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У вересні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ягічев С. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли висновку про те, що заявлений у цій справі спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки неправомірні дії уповноваженої особи ФГВФО вже встановлені постановою адміністративного суду, яка набрала законної сили, а тому ці обставини не підлягають доведенню. Суди безпідставно посилалися на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду наведений в постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/16, оскільки адміністративний спір вже вирішено. При цьому, суди не взяли до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду наведений в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 757/56680/16-ц, згідно з яким спір з ФГВФО щодо стягнення вкладу підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, так як спір про захист прав споживача про захист банківських послуг виник через укладання цивільно-правової угоди - договору банківського вкладу.

У жовтні 2019 року ФГВФО подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що ці судові рішення є законними і обґрунтованими. Зазначила, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, а тому повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ягічев С. О. подав відповідь на відзив в якому просив задовольнити касаційну скаргу, посилаючись на те, що в даній справі відсутній спір щодо права фізичної особи на відшкодування, оскільки такий спір вже вирішений судом, а Фонд не виконав свою владну управлінську функцію з виплати відшкодування та виконання рішення суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

24 жовтня 2019 року справа № 761/29649/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 07 липня 2014 року ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» був укладений договір строкового банківського вкладу, за яким банк відкрив їй вкладний (депозитний) рахунок та прийняв від вкладника грошові кошти в сумі 187 000 грн строком до 11 серпня 2014 року зі сплатою процентів у розмірі 19,75 річних.

02 грудня 2014 року ОСОБА_1 листом було повідомлено про прийняття рішення про нікчемність договору банківського вкладу.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року в справі № 826/3773/15 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С. І., ФГВФО про визнання протиправними та скасування рішення. Визнано протиправним та скасовано наказ уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» Гончарова С. І. від 18 листопада 2014 року № 6 «Про визнання нікчемними трансакцій та правочинів» в частині визнання нікчемним договору банківського вкладу. Зобов`язано уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» включити ОСОБА_1 до переліку вкладників ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО, та подати до ФГВФО зазначену інформацію. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивачем у цій справі заявлено вимоги про стягнення з ФГВФОгарантованої суми вкладу, тобто Фонд, здійснюючи організацію повернення таких сум, виконує владну функцію, а тому заявлений у цій справі спір є публічно-правовим.

Верховний Суд погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, виходячи з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Аналіз наведених процесуальних норм дає підстави для висновку, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Спірні правовідносини у цій справі врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (стаття 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 цього Закону, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом.

Частиною другою статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

За приписами частини першої статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

З огляду на вказані норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правовідносини між ФГВФО і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми (якщо адміністративна рада ФГВФО згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 вказаного Закону не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах ФГВФО виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів ФГВФО незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна), тому у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі ФГВФО.

Гарантії ФГВФО є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Для виконання ФГВФО відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти, тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи ФГВФО щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів ФГВФО, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Зазначене узгоджується з правовими висновками наведеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц та інших де заначено: «Спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування) є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства». Підстав для відступу від вказано висновку не знайшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18 (провадження № 14-285цс19).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем у цій справі заявлено вимоги про стягнення з ФГВФОгарантованої суми вкладу в розмірі 200 000 грн, тобто в межах граничної суми гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду, а тому суди дійшли правильного висновку, що розгляд такої справи віднесений до юрисдикції адміністративних судів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Таким чином, підстави для направлення цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до вимог статті 403 ЦПК України з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції відсутні, оскільки Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїх постановах висновки щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ягічева Сергія Олексійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило