Справа № 203/276/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Пилипенко А.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3

представника відповідачки - ОСОБА_4

третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про встановлення факту постійного проживання, визнання права користування житловим приміщенням, визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що є власником Ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.01.1998 року. Власником іншої Ѕ частини квартири є відповідачка ОСОБА_3 , яка була дружиною його брата, померлого в 2016 році. На теперішній час в квартирі проживає відповідачка та її син з дружиною та дитиною. Останні роки він проживав в гуртожитку, в той час як в спірній квартирі мешкав його брат зі своєю сім`єю. В гуртожитку він проживав до 2014 року та після зміни балансоутримувача вимушений був шукати нове житло. З братом він був в добрих стосунках та не намагався вселитись в квартиру, щоб не заважати брату. Тому, після переїзду з гуртожитку винаймав житло. Після смерті брата його дружина отримала у спадок Ѕ частину квартири. З останньою була домовленість про те, що оскільки йому важко фінансово сплачувати оренду житла, в той час, як він має право на частку квартири, він вселиться в останню та буде проживати в окремій кімнаті. Після цих домовленостей він не турбував відповідачку ще понад рік, після чого звернувся до відповідачки із проханням вселитись в квартиру. Однак, в порушення домовленостей остання не визнала його права на проживання в квартирі та зазначила, що розгляне таку можливість після того, як він сплатить певну суму коштів за те, що вона всі ці роки утримувала житло та сплачувала комунальні послуги. Він відмовився сплачувати будь-які кошти, оскільки не проживав в квартирі та комунальними послугами не користувався. Тому, вважаючи відмову відповідачки у вселенні незаконною, зібравши свої особисті речі, він приїхав до квартири. Не маючи ключів від останньої він зателефонував відповідачці з проханням відчинити двері та впустити його до квартири. Проте, відповідачка двері не відчинила та зазначила, що до квартири не впустить та проживати в ній не дозволить. Посилаючись на вказані обставини, обмеження його прав співвласника майна, позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення до останньої.

Відповідачка ОСОБА_3 подала зустрічний позов, в якому посилалась на те, що на підставі ордеру №517 від 28.04.1967 року сім`я ОСОБА_6 (основний наймач), його дружина ОСОБА_7 та сини ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , донька ОСОБА_8 були вселені до квартири АДРЕСА_1 після перейменування м.Дніпро). В травні 1985 року ОСОБА_6 , як учасник ВВВ отримав ордер на квартиру АДРЕСА_2 . Ордер було видано на склад сім`ї ОСОБА_6 (основний наймач), його дружину ОСОБА_7 та доньку ОСОБА_8 . Після цього останній переїхали до вказаної квартири та виселились з квартири АДРЕСА_1 . Розпорядженням ЖЕО №249ж від 21.10.1986 року до договору найму квартири АДРЕСА_1 було внесено зміни в частині основного наймача, яким було визнано ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 в неї ( ОСОБА_3 , дівоче прізвище ОСОБА_9 ) та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_10 20.05.1995 року вона вийшла заміж за ОСОБА_1 , а 23.08.1995 року останнього було визнано батьком дитини ОСОБА_10 із наступною зміною прізвища дитини на ОСОБА_11 . Після одруження вона разом із сином вселилась до квартири АДРЕСА_1 , 11.09.1995 року були прописані в квартирі та постійно проживають в останній до теперішнього часу. Вказана квартира була постійним місцем проживання ОСОБА_1 та неї з дитиною, ОСОБА_1 вони вели спільне господарство. Ніякої угоди про встановлення певного порядку користування жилим приміщенням між ними не укладалось. Іншого місця проживання вони не мали.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року вона отримала у власність Ѕ частину спірної квартири, що належала її померлому чоловіку. Після його смерті, розбираючи документи, вона виявила, що її чоловік разом із братом ОСОБА_1 приватизували квартиру. Вона, постійно мешкаючи в квартирі, не надавала письмової згоди на її приватизацію та остання була проведена без її відома. На момент приватизації в квартирі проживали та були зареєстровані ОСОБА_1 , вона та їх дитина ОСОБА_5 ОСОБА_1 в квартирі був прописаний, але фактично не проживав, оскільки на той час мешкав у своєї дружини по АДРЕСА_3 .

Посилаючись на те, що на момент приватизації вона постійно мешкала в квартирі та приватизацію було проведено без її відома та участі в порушення вимог ст.8 «Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ОСОБА_3 просила встановити факт її постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1 з травня 1995 року по теперішній час; визнати за нею право користування квартирою; визнати недійсним розпорядження органу приватизації від 23.01.1998 року №5/173-98 та видане на його підставі 23.01.1998 року свідоцтво про право власності на житло. З огляду на недійсність зазначених розпорядження та свідоцтва про право власності на житло також просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на Ѕ частину квартири, проведену на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1998 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року,

Крім того, посилаючись на те, що ОСОБА_1 понад встановлений законом строк не проживав в квартирі без поважних причин, не цікавився житлом та не сплачував комунальні послуги ОСОБА_3 просила визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на його необгрунтованість та пропуск ОСОБА_3 строків позовної давності.

Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 , а також її представник з підстав, наведених в зустрічному позові, просили задовольнити останній, відмовивши в задоволенні первісного позову ОСОБА_1

Представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за викликами до суду не з`явився, відзиву на зустрічний позов не надав.

Третя особа ОСОБА_5 , підтримав зустрічний позов, проти первісного позову ОСОБА_1 заперечував.

Інша третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Т.В., в наданій заяви просила розглядати справу без її участі та прийняти рішення на розсуд суду.

Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було подано заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут та далі в редакції, що діяла на момент приватизації спірної квартири, Закону України №2482-XII) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Частиною 1 ст.2 Закону України №2482-XII встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.5 Закону України №2482-XI якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим ст.3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно ч.ч.1,2 ст.8 Закону України №2482-XI приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом №56 від 15.09.1992 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, яке було дійсним на час приватизації, (далі - Положення), було перебачено, що передача займаних квартир будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням

уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Згідно з п.20 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У відповідності до п.21 Положення у довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі ордеру №517 від 28.04.1967 року виданого ОСОБА_6 на склад сім`ї з п`яти осіб: ОСОБА_6 (основний наймач), його дружина ОСОБА_7 , сини ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , донька ОСОБА_8 , останні вселились до квартири АДРЕСА_1 після перейменування АДРЕСА_3 ) (а.с.46 т.1).

Також, як зазначила відповідача ОСОБА_3 та не заперечував позивач ОСОБА_1 , в травні 1985 року ОСОБА_6 , як учасник ВВВ отримав ордер на квартиру АДРЕСА_2 . Ордер було видано на склад сім`ї ОСОБА_6 (основний наймач), його дружину ОСОБА_7 та доньку ОСОБА_8 . Після цього останній переїхали до вказаної квартири та виселились з квартири АДРЕСА_1 .

Розпорядженням ЖЕО №249ж від 21.10.1986 року до договору найму квартири АДРЕСА_1 було внесено зміни в частині основного наймача, яким було визначено ОСОБА_1 . Склад сім`ї визначено ОСОБА_1 (основний наймач) та його брат ОСОБА_1 (а.с.47 т.1).

20.05.1995 року ОСОБА_1 одружився із ОСОБА_12 , яка після реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка ОСОБА_11 (а.с.48 т.1).

Згідно свідоцтва про встановлення батьківства ОСОБА_1 визнано батьком дитини ОСОБА_10 , що народився у ОСОБА_12 (а.с.49,50 т.1).

Відповідно до штампу в паспорті на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що 11.09.1995 року остання була зареєстрована в спірній квартирі (а.с.52 т.1).

11.08.1995 року ОСОБА_1 звернувся до органу приватизації із заявою про передачу у власність спірної квартири (а.с.112 т.1).

До останньої було надано довідку про склад сім`ї, в якій серед осіб, прописаних в квартирі зазначені ОСОБА_1 (основний наймач), його брат ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_5 (а.с.113 т.1).

За наслідками розгляду заяви 23.01.1998 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради було видано розпорядження №5/173-98 та виконкомом Дніпропетровської міської ради 23.01.1998 року видано свідоцтво про право власності на житло, згідно яких спірну квартиру передано у спільну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (а.с.10,109 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року його дружині ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спірної квартири (а.с.53,56 т.1).

Допитаний під час розгляду справи свідок ОСОБА_13 зазначив, що спірна квартира була залишена ОСОБА_1 та його брату ОСОБА_1 їх батьками. У цій квартирі брати проживали разом, а після того, як у Володимира з`явилась сім`я, ОСОБА_14 залишив квартиру. В подальшому ними було приватизовано квартиру на двох, оскільки вони були в ній прописані та ця квартира була передана їм батьками. Про приватизацію квартири сім`я ОСОБА_15 знала, оскільки з прокуратури надходив лист чому ОСОБА_3 та її син не приймають участі в приватизації. Про надходження вказаного листа йому ОСОБА_16 . Крім того, йому відомо, що в 2009 році між ОСОБА_15 та ОСОБА_14 була домовленість, що останньому виплатять його частку за квартиру. Вони навіть ходили до нотаріуса, щоб переоформити квартиру на племінника ОСОБА_17 ОСОБА_5 , але щось в них не склалось. Також ОСОБА_15 йому казав, що після приватизації документи забрала ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_18 під час допиту зазначив, що знає сім`ю ОСОБА_11 близько 35 років. В спірній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 проживали разом. Після того, як ОСОБА_15 одружився, ОСОБА_19 виїхав з квартири, щоб не заважати. Йому не відомо, щоб за життя ОСОБА_15 були якісь розмови щодо приватизації квартири та вказані питання виникли лише після смерті останнього. Також він був свідком розмови братів щодо викупу частки ОСОБА_14 . При цьому, ОСОБА_15 казав, що є складності в наявності коштів для викупу частки ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_20 під час допиту зазначила, що є колишньою дружиною ОСОБА_1 , з яким одружилась в 1981 році. В 1986 році вони розлучились, а в 1989 році знов стали проживати разом та до 1997 року мешкали по АДРЕСА_3 . Знає, що спірна квартира надавалась батькам ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . Як проходила приватизація вказаної квартири вона не знає. Але в цей час ОСОБА_3 вже мешкала в спірній квартирі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_21 зазначила, що проживає в будинку АДРЕСА_4 з 1986 року. Знає ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які проживали в квартирі АДРЕСА_5 . ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_24 знає з 1995 року, як вони стали проживати в квартирі. Щодо приватизації квартири нічого не знає.

Свідок ОСОБА_25 зазначила, що проживає в будинку АДРЕСА_4 з 1995 року. З моменту вселення не бачила, щоб ОСОБА_23 вселявся та проживав в квартирі. ОСОБА_3 на момент її вселення проживала в квартирі.

Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 вселився до спірної квартири в 1967 році разом зі своїми батьками, братом та сестрою на підставі ордеру. З цього часу постійно проживав в квартирі та був в ній зареєстрований.

З вказаної квартири позивач виселився на прохання свого брата, після одруження останнього, для надання можливості проживати в квартирі останньому зі своєю сім`єю. Іншого власного житла не мав.

Вказане на думку суду свідчить, що позивач не втрачав інтересу до спірної квартири та будучі в ній зареєстрованим та тимчасово відсутнім мав право на участь в приватизації останньої відповідно до наведених вище положень Закону України №2482-XI.

Також виходячи із досліджених судом письмових доказів та показань допитаних свідків, суд вважає встановленим, що на момент приватизації спірної квартири відповідачка ОСОБА_3 проживала в останній та була зареєстрована, а тому відповідно до ч.2 ст.8 Закону України №2482-XI передача квартири у сумісну власність повинна була проводитись і за її письмовою згодою.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 заперечувала факт надання нею такої письмової згоди та за наслідками проведеної судової почеркознавчої експертизи (висновок №6108-18 від 20.03.2019 року) встановлено, що три підписи в графі «Підпис наймача та повнолітніх членів сім`ї» в заяві до керівника органу приватизації від 11.08.1995 року, виконанні не ОСОБА_3 , а іншою особою (а.с.207 т.1).

Згідно довідки АТ «Державний ощадний банк України» від 12.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 в списках на отримання житлового чеку не значиться, дані про використання житлового чеку в банку відсутні.

Поряд з цим, суд враховує, що п.30 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом №56 від 15.09.1992 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, було передбачено, що при видачі власнику квартири (будинку) свідоцтва про

право власності на житло у паспортах усіх повнолітніх членів сім`ї власника і у свідоцтвах про народження неповнолітніх осіб робиться така помітка: «Право на безоплатну приватизацію житла використано

в обсязі ______ кв. м при нормі ______ кв. м загальної площі».

З довідки про склад сім`ї, що надавалась під час приватизації спірної квартири вбачається, що на останній зроблено відмітку паспортистом РЕУ №1, скріплену підписом та печаткою, згідно якої ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5 приймали участь в приватизації 23.02.1993 року.

Заперечуючи свою участь в приватизації раніше ОСОБА_3 відповідних доказів на спростування цих обставин не надала та клопотань про їх витребування не заявляла.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_3 раніше вже було використано право на приватизацію, а тому за зазначених вище обставин, її права при приватизації спірної квартири, не дивлячись на відсутність її письмової згоди фактично порушено не було.

Згідно ст.71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень ст.76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом п.6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.ст.260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_3 щодо її необізнаності про факт приватизації спірної квартири та, що про це їй стало відомо лише після смерті її чоловіка ОСОБА_1 .

Так, суд враховує показання допитаного під час розгляду справи свідка ОСОБА_13 , як вказав на те, що про приватизацію квартири сім`я ОСОБА_22 знала, оскільки з прокуратури надходив лист чому ОСОБА_3 та її син не приймають участі в приватизації.

Факт надходження цього листа прокуратури підтвердила ї сама ОСОБА_3 під час пояснень у вступному слові.

Також в зустрічному позові ОСОБА_3 зазначила, що про факт приватизації спірної квартири вона дізналась після смерті чоловіка, перебираючи документи.

При цьому, судом було встановлено, що відповідачка проживала в квартирі з 1995 року разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 , який фактично займався приватизацією квартири та у якого зберігались відповідні правовстановлюючі документи, які в подальшому подавались ОСОБА_3 до нотаріуса для оформлення спадщини. Вказане свідчить, що ці документи на спірну квартиру знаходилися у вільному доступі членів сім`ї ОСОБА_11 .

Крім того, суд враховує показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_13 , які зазначили, що в 2009 році між ОСОБА_22 та ОСОБА_23 були розмови та досягнуто домовленостей щодо викупу частки ОСОБА_23 та переоформлення її на сина відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_5 .

Також суд враховує, що ОСОБА_22 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі та мали близькі і довірчі стосунки, вели спільне господарство.

Вказане на думку суду також підтверджує той факт, що членам сім`ї ОСОБА_22 , зокрема, його дружині ОСОБА_3 , було відомо про правовий статус квартири.

Відповідачкою ОСОБА_3 не наведено належних та достатніх обгрунтувань і доказів, які б свідчили про те, що вона була позбавлена можливості встановити та ознайомитись із правовстановлюючими документами на спірну квартиру, а також до моменту смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 об`єктивно не могла знати про правовий статус квартири в якій вона мешкала до цього часу на протязі 21 року.

Таким чином відповідачка повинна була знати про приватизацію квартири в 1998 році, проте заперечень проти цього до органу приватизації не надавала та до суду з приводу порушених прав щодо спірної квартири не зверталась, що також свідчить про визнання нею права на приватизацію квартири її чоловіком ОСОБА_22 та його братом, позивачем у справі, ОСОБА_23 .

Окрім цього, суд враховує, що ОСОБА_3 в зустрічному позові заявлено вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1998 року, яке було видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, правонаступником якого є виконавчий комітет Дніпровської міської ради.

Проте, останній в якості співвідповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 притягнуто не було та відповідних клопотань в порядку ст.51 ЦПК України, останньою та її представником не заявлялось.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1998 року, як необгрунтованих та таких, що заявлені не до всіх належних відповідачів.

З огляду на наведені вище обставини суд також погоджується з доводами представника первісного позивача ОСОБА_1 про пропуск ОСОБА_3 строків позовної давності для заявлення вимог про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва від 23.01.1998 року. Проте, відповідно до заяви представника первісного позивача суд не застосовує відповідні наслідки їх пропуску, оскільки в задоволенні вказаних вимог відмовлено судом з інших правових підстав.

В зв`язку з відмовою в задоволенні вимог про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва від 23.01.1998 року, не підлягають задоволенню і похідні від них позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2017 року, скасування державної реєстрації права власності.

В частині заявлених ОСОБА_3 вимог про встановлення факту постійного проживання в спірній квартирі з травня 1995 року по теперішній час та визнання права користування квартирою, суд враховує, що вказаний факт та право первісним позивачем ОСОБА_1 , з огляду на підстави та предмет пред`явленого ним позову та надані пояснення під час розгляду справи, не оспорюється.

Крім того, набувши права спільної часткової власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом, ОСОБА_3 має беззаперечне право, як співвласник, користуватись квартирою.

Також суд враховує, що таке права, як співвласник квартири має і позивач ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання його втративши право користування квартирою на підставі ст.ст.71.72 ЖК УРСР, є безпідставними та такими, що не грунтуються на законі.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині встановлення факту її постійного проживання в спірній квартирі з травня 1995 року по теперішній час, визнання за нею права користування квартирою та визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, відмовивши таким чином в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Згідно ст.1 першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожне має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно ст.41 Конституції України та положень ст.ст.179,181,316,317,319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Частиною 1 ст.391 ЦК України встановлено. що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена вище норма матеріального права визначає право власника житлового приміщення вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні власником своєю власністю.

Оскільки позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить Ѕ частина спірної квартири, іншого житла у власності він не має та бажає проживати в квартирі, в чому йому чиняться перешкоди з боку відповідачки ОСОБА_3 , суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є правомірними, обгрунтованими та доведеними.

В зв`язку з чим, позов останнього слід задовольнити та усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення до вказаної квартири.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати по справі, в зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, покласти на останню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1,2,5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.71,72 ЖК УРСР, ст.ст.179,181,316,317,319,321,391 ЦК України, ст.ст.4,5,10-13,76-81,141,211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_23 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом вселення задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_23 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення до вказаної квартири.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_23 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про встановлення факту постійного проживання, визнання права користування житловим приміщенням, визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування квартирою відмовити повністю.

Стягнути з відповідачки ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати по справі покласти на останню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29 січня 2020 року.

Суддя С.Ю.Казак