Постанова

Іменем України

17 липня 2020 року

м. Київ

справа № 485/911/17

провадження № 61-17844св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року у складі судді Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 06 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № Ф080606П, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 29 000,00 дол. США. Умовами договору визначено графік погашення заборгованості за кредитом та кінцевий термін користування ним. В якості забезпечення виконання умов кредитного договору 06 травня 2008 року між банком та окремо з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договори поруки. Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 28 лютого 2017 року, утворилась заборгованість за кредитом у сумі 263 072,02 грн; за відсотками у сумі 234 813,48 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом становив 7 198,09 грн та 2 756,32 грн за відсотками. Позивач просив стягнути з відповідачів, як із солідарних боржників, вказану суму заборгованості та судові витрати.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 липня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 06 травня 2008 року, станом на 28 лютого 2017 року у розмірі 99 768,80 грн, з яких: 85 245,13 грн -заборгованість за відсотками, 14 523,67 грн - розмір інфляційних витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судові витрати у розмірі 1 496,50 грн. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

Задовольняючи частково позов банку, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 не сплатив заборгованість, яка була стягнута рішенням Третейського суду та продовжує порушувати зобов`язання за укладеним з банком договором, який не припинено, тоді як порука інших відповідачів припинилася, що встановлено рішенням Третейського суду, тому наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 у частині, що становить різницю між наявною,станом на 28 лютого2017 року,заборгованістю та стягнутою рішенням Третейського суду,станом на 05 вересня 2015 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій зазначив клопотання про поновлення вказаного процесуального строку.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, з посиланням на частину другу статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , який був обізнаний про розгляд справи, після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати вищезазначену ухвалу та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції зробив висновок про обізнаність ОСОБА_1 про розгляд справи у суді без урахування наступних обставин: заявник дійсно зареєстрований проте не проживає на території Киселівської Сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, що підтверджується довідкою в матеріалах справи; згідно з інформацією Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 виїхав за межі території України 02 лютого 2017 року та не повертався до 19 квітня 2019 року.

Крім того, заявник звертає увагу на те, що підписи зроблені від імені ОСОБА_1 у повідомленнях про вручення поштових відправлень, заяві про розгляд справи за його відсутності, клопотанні про залишення позову без розгляду йому не належать.

Також зазначає, що в нього не було можливості дізнатись про розгляд справи у суді від своїх батьків, які є співвідповідачами у справі, посилаючись на напружені стосунки.

Від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року, після усунення заявником недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи № 485/911/17 із суду першої інстанції та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2019 року матеріали справи № 485/911/17 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у жовтні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України(в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки таке ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 липня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 06 травня 2008 року, станом на 28 лютого 2017 року у розмірі 99 768,80 грн, з яких: 85 245,13 грн -заборгованість за відсотками, 14 523,67 грн - розмір інфляційних витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судові витрати у розмірі 1 496,50 грн. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 12 серпня 2019 року подав апеляційну скаргу. В якій зазначив клопотання про поновлення вказаного процесуального строку, посилаючись на те, що копію повного тексту рішення відповідач отримав лише 02 серпня 2019 року під час ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , який був обізнаний про розгляд справи, після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Нормативно-правове обґрунтування

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

При цьому, слід зауважити, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до першої статті 294 ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року (чинній на момент ухвалення судом першої інстанції рішення) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до підпункту 13 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Перевіривши доводи апеляційної скарги на наявність виключних підстав, за яких суд може поновити процесуальний строк, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив зазначені ОСОБА_1 підстави, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та встановленими судом апеляційної інстанції фактичними обставинами та відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Верховний Суд погоджується з таким висновком.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 у період з 02 лютого 2017 року по 19 квітня 2019 року перебував за межами території України, тому він не міг особисто надати до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та клопотання про залишення позову без розгляду, судом не приймаються до уваги, оскільки, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, зазначені обставини не свідчать про наявність обставин непереборної сили.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був обізнаний про розгляд справи у суді спростовуються матеріалами справи, оскільки, процесуальні дії заявника свідчать, що він не погоджувався з пред`явленим до нього позовом та просив залишити його без розгляду, тобто обізнаний про його існування, однак не проявляв належної зацікавленості у результатах розгляду справи протягом тривалого строку, не звертаючись до суду за інформацією щодо стану розгляду спору, що також свідчить про неповажність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України» від 16 лютого 2017 року).

При цьому доводи заявника, що заява про розгляд справи за його відсутності та клопотання про залишення позову без розгляду, подані від його імені, підписані іншою невстановленою особою є необґрунтованими, оскільки нічим фактично не підтверджуються.

Із доводів апеляційної скарги вбачається, що заявнику було відомо про наявність судового рішення, водночас він посилається, що не був обізнаний про результат розгляду спору, таким чином позбавлений можливості своєчасно оскаржити в апеляційному порядку. З урахуванням зазначеного, апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про розгляд справи у суді першої інстанції, однак ним тривалий час не вживались заходи для ознайомлення з його змістом.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію заявником своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, заявник не надав.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній зі сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження остаточного судового рішення є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці ЄСПЛ.

Так, у параграфі 41 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, пропущеного на значний термін, є порушенням вимог статті 6 Конвенції щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії»).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Такий правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України(в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик