Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Бондаренко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

27.09.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 01.07.2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами п.1.1 якого, позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 9100,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31.12.2017 року. В п. 1.3 Договору позики, сторони домовилися, що на підтвердження укладеного договору та його умов буде надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. На підтвердження укладення вказаного договору позики, відповідно до вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України та умов п.1.3 Договору позики, відповідач надала їй розписку, яка посвідчує передачу останній визначеної грошової суми. Однак, у встановлений договором строк відповідач отриману грошову позику не повернула. Оскільки, умовами п.1.1 Договору позики сторони визначили суму позики із зазначенням грошового еквівалента в іноземній валюті, а саме доларів США, то сума, що підлягає сплаті за вказаним зобов`язанням, повинна бути визначена у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на час повернення грошових коштів, а за наявності спору у суді щодо стягнення боргу станом на день ухвалення рішення. Таким чином, розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача становить 224867,37 грн., враховуючи, що дана сума еквівалентна 9100, 00 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на 16.09.2019 року. Просила стягнути з відповідача на свою користь вказану суму боргу та судові витрати у справі.

21.10.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13.11.2019 року відповідач подала відзив на позов, в якому просила позовні вимоги задовольнити частково в сумі - еквівалентній 5500, 00 доларам США, мотивуючи тим, що з позивачем вони дуже багато років перебували у дружніх відносинах, в 2013 року при курсі долара у 8 гривень, вона позичила у позивача на особисті потреби 5500 доларів США та пообіцяла сплачувати щомісяця проценти за користування цими коштами. Ці відносини в письмовому вигляді ніяк не оформлялися, усі домовленості були усними. Згідно цієї домовленості вона сплатила позивачу за користування грішми 7675 доларів США. Оскільки курс долара сильно піднявся, віддати саме борг вона не змогла. В кінці червня 2016 року позивач запропонувала їй оформити взяту ще 2013 року позику в письмовому вигляді, як безвідсотковий договір, тобто підписати договір позики, в який не включати пункт по проценти за користування грішми, а відразу включити вираховану нею суму відсотків в суму ніби позичених коштів, як гарантію того, що вона поверне ці кошти. Таким чином, замість реально позичених 5500 доларів США в договорі позики включили суму 9100 доларів США з терміном повернення до 31.12.2017 року. Після цього вона ще сплатила позивачу з липня 2016 року по квітень 2019 року 3100 доларів США за вказаним договором від 01.07.2016 року. Таким чином, свої зобов`язання відповідно до умов договору позики вона виконала частково, відповідно залишок становить 6000 доларів США. А оскільки фактично позичила у позивача лише 5500 доларів США, тому саме ця сума має бути нею повернута.

Позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Представник позивача, адвокат Кардаш Максим Олексійович в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що між сторонами було укладено договір позики, позивач передала відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 9100,00 доларів США, а остання їх не повернула у визначений строк - 31.12.2017 року. Відповідач у відзиві вказала, що повертала кошти частинами, однак не надала до суду доказів в підтвердження даних обставин, а позивач не визнає факт повернення коштів відповідачем.

Відповідач - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала в частині 5500, 00 доларів США, мотивуючи тим, що вона в усній формі з позивачем домовилась про позику, в серпні 2013 року отримала 3000,00 дол. та у вересні - 2500,00 дол., а суму коштів в розмірі 9100,0 доларів США вона 01.07.2016 року від неї не отримувала. Вони з позивачем були друзям з дитинства, довіряли одна одній, працювали приватними підприємцями на базарі та одна одній позичали кошти. За користування 5500,00 доларами США вона сплачувала позивачу відсотки спочатку по 5% від суми позики - 150 доларів США по вересень 2013 року, а потім по 275 доларів США по грудень 2013 року, з січня по листопад 2014 року по 5% від суми позики, з грудня 2014 року по червень 2016 року по 200 доларів в місяць. Основну суму позики ( 5500,00 доларів США) не сплачувала, оскільки домовилися, що позивач попередить коли їх необхідно повернути. В червні 2016 року позивач сказала, що їй потрібні кошти, але знаючи, яке в неї скрутне матеріальне становище сказала, що візьме такі кошти у чоловіка, а їй запропонувала написати розписку. 01.07.2016 року вона зустрілася із чоловіком позивача, який склав договір позики, а вона в свою чергу його підписала та написала розписку. 31.12.2017 року позику не повернула, в зв`язку з скрутним матеріальним становищем, та чоловік позивача сказав, що почекає з поверненням боргу. За період з 01.07.2016 року по квітень 2019 року по можливості сплачувала позивачу кошти, всього - 3100 доларів США, однак розписки щодо повернення коштів позивач не складала, оскільки вони домовилися, що після повернення усієї суми розписка та договір позики буде ліквідовано.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 01.07.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики ( а.с.35), за умовами п.1.1 якого, позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 9100,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31.12.2017 року. В п. 1.3 Договору позики, сторони домовилися, що на підтвердження укладеного договору та його умов буде надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно розписки від 01.07.2016 року ( а.с. 36), ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову позику відповідно до договору позики від 01.07.2016 року в розмірі 9100,00 доларів США та зобов`язалася повернути отриману позику у строк вказаний у договорі.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей...

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, враховуючи, що борговий документ був наданий до суду представником позивача, відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, як і не надала до суду жодних доказів в підтвердження виконання зобов`язання в частині.

На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.610 ЦК України: невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення останньою зобов`язання щодо їх повернення, а відповідач в свою чергу на надана до суду належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності дали змогу встановити викладені нею у відзиві обставини.

Позивач просила стягнути з відповідача кошти в розмірі 224867,37 грн., що еквівалентно 9100, 00 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на 16.09.2019 року.

Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, суд виходить з наступного.

За змістом статей 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, тому згідно вказаної вище розписки та договору позики від 01.07.2016 року виникло зобов`язання повернути вказану суму саме в доларах, а не в національній валюті.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки:

Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв».

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню борг саме в доларах США, оскільки за умовами договору позики від 01.07.2016 року укладеного між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг в сумі 9100,00 доларів США, тому поверненню підлягає сума боргу у валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання, враховуючи, що ні договором ні в розписці сторони не визначали еквівалент вказаної суми до гривні.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9100 доларів США.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач сплатила при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 2248,68 грн. (а.с. 1), тому, з відповідача на користь позивача стягуються вказані витрати.

Керуючись ст. 526, 536, 545, 610, 625, 626, 1046, 1047, 1050 ЦК України, ст. 4, 12, 76 - 81, 141, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), про стягнення боргу, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9100 доларів США. (дев`ять тисяч 100 доларів 00 центів США).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати ( сплачений при поданні позову судовий збір) в розмірі 2248,68 грн. (дві тисячі двісті сорок вісім гривень 68 копійок).

В частині позовних вимог щодо стягнення коштів у гривневому еквіваленті відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.02.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко