ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 707/2309/19
Провадження № 22-ц/821/53/20
категорія: 314000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Іскра»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гукової Лариси Олександрівни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Іскра» про включення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та розмір паю, у складі: головуючого судді Тептюка Є. П.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до СТОВ «Іскра» про включення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та розмір паю.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 11 квітня 1993 року по 21 серпня 1999 року він працював пасічником у колгоспі «Іскра» с. Байбузи.

27 квітня 1995 року відбулась реструктуризація і колгосп «Іскра» був перейменований у Сільськогосподарське підприємство «Іскра».

20 січня 1998 року Сільськогосподарське підприємство «Іскра» було реорганізовано в Сільськогосподарське підприємство з обмеженою відповідальністю «Іскра».

Вказує, що на підставі протоколу № 3 засідання правління колгоспу від 04 травня 1993 року, він - ОСОБА_1 був прийнятий в члени колгоспу.

На підставі ст. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель переданих в колективну власність сільськогосподарському підприємству і організаціям» позивач має право на землю, але його в список розпаювання землі не включили, хоча видали майновий пай в квітні 1998 року.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача включити його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та розмір паю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення мотивовано тим, що у матеріалах позовної заяви відсутні дані про прийняття ОСОБА_1 в члени колгоспу «Іскра». Крім того, позивачем не доведено, що КСП «Іскра» було суб`єктом права колективної власності. Зокрема, суду не було надано в підтвердження позовних вимог державного акту КСП «Іскра» на право колективної власності на землю та додатку до нього у виді списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) із земель колективної власності колишнього КСП «Іскра».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 27 листопада 2019 року, представник ОСОБА_1 адвокат Гукова Л. О., вважаючи рішення таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, просила його скасувати в частині, що стосується включення ОСОБА_1 до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), та постановити нове рішення, яким зобов`язати відповідача СТОВ «Іскра» включити ОСОБА_1 до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) відповідно до державного акту на право колективної власності, виданого 24 листопада 1995 року, серії ЧР НОМЕР_1 . Решту рішення про визначення розміру паю залишити без змін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав можливості позивачу заявити клопотання про приєднання до матеріалів справи свідоцтва № 144 від 31 березня 1998 року про право на частку майна, що знаходиться у спільній частковій власності КСП «Іскра», с. Байбузи Черкаського району Черкаської області.

Скаржник вказує, що у відповідності до зазначеного свідоцтва розмір майнового паю у майні КСП «Іскра» складає 1 147 грн. Дане свідоцтво видане на підставі рішення зборів уповноважених членів сільськогосподарського підприємства від 30 грудня 1997 року, протокол № 4.

Із-за відсутності повної інформації, позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вважає, що права позивача порушені тим, що відповідно до Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майновий пай є власністю ОСОБА_1 .

Крім того, скаржник вказує, що з метою захисту майнових прав селян в Указі Президента України від 29.01.2001 № 62/2001 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» зазначено, що не допускається порушення майнових прав колишніх членів КСП, і під час реорганізації КСП до новостворених підприємств переходять усі майнові права та обов`язки колишнього реформованого підприємства (КСП).

А тому, на підставі наведеного, вважає, що висновки суду про те, що позивач був прийнятий у члени колгоспу «Іскра», правонаступником якого стало КСП «Іскра» не підтверджується матеріалами справи є необґрунтованими із-за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 14 січня 2020 року на 09:00 год. в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд, але без виклику сторін у судове засідання. В подальшому на 29 січня 2020 на 14:00 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно до копії трудової книжки НОМЕР_2 , дата заповнення 31.01.2000, 04 травня 1993 року ОСОБА_1 працевлаштувався старшим пасічником у колгоспі «Іскра» с. Байбузи.

27 квітня 1995 року колгосп «Іскра» перейменований в колективне сільськогосподарське підприємство «Іскра».

20 січня 1998 року ОСОБА_1 було звільнено, у зв`язку з реорганізацією та переведенням на роботу в сільськогосподарське ТОВ «Іскра».

20 січня 1998 року КСП «Іскра» реорганізовано в сільськогосподарське ТОВ «Іскра».

22 січня 1998 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу за переведенням по трудовій угоді в СТОВ «Іскра» старшим пасічником.

21 серпня 1999 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням (а.с. 12).

Згідно архівного витягу з протоколу № 3 засідання правління колгоспу від 04 травня 1993 року, рекомендовано зборам уповноважених колгоспників прийняти ОСОБА_1 в члени колгоспу і надати ОСОБА_1 роботу пасічником в колгоспі з 11 квітня 1993 року (а.с. 13).

У відповідності до листа СТОВ «Іскра» від 13 травня 2019 року № 43, СТОВ «Іскра» є правонаступником КСП «Іскра» (а.с. 14).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Гукової Л. О. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.

Основними документами, які регулюють питання розпаювання, є Цивільний кодекс, Закон від 14.02.1992 № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указ Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», постанова КМУ від 28.02.2001 № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», Рекомендації щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затверджені наказом Мінагрополітики від 20.05.2008 № 315, тощо.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Право власності є абсолютним і непорушним, ніхто не може бути позбавлений власності інакше, ніж, як виняток, з мотивів суспільної необхідності або за рішенням суду, на підставі, в обсязі і в порядку, встановлених законом(ст. 41 Конституції України).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Одним із об`єктів права колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства є земля.

Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі.

Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), до них зокрема належать колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 5 ЗК України (в редакції від 18 грудня 1990 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств.

Згідно п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу,

сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

У відповідності з п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі ст. 23 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується затвердженими актами, які видають і реєструють сільські, селищні, міські, районні ради народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видавався КСП, кооперативу, акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і в колективній власності громадян. До державного акта додавався список цих громадян.

За змістом ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95, особа набуває права на земельну частку (пай) за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю та одержання КСП цього акта.

Таке право виникає у члена КСП з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого він є.

Крім того, п. 6 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19- 3767/0/8-08 передбачено, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно:

а) перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу далі - СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - CAT), в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи CAT, а про наявність трудових відносин з ними;

б) досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14 лютого 1992 р. N 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї;

в) з`ясовувати, коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

Судом встановлено, що 25.09.2019 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся в суд з позовом до СТОВ «Іскра» про включення його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та розмір паю.

У відповідності до наявної в матеріалів справи копії трудової книжки НОМЕР_2 , дата заповнення 31.01.2000, 04 травня 1993 року ОСОБА_1 працевлаштувався старшим пасічником у колгоспі «Іскра» с. Байбузи. 27 квітня 1995 року колгосп «Іскра» перейменований в колективне сільськогосподарське підприємство «Іскра». 20 січня 1998 року ОСОБА_1 було звільнено, у зв`язку з реорганізацією та переведенням на роботу в сільськогосподарське ТОВ «Іскра». 20 січня 1998 року КСП «Іскра» реорганізовано в сільськогосподарське ТОВ «Іскра». 20 січня 1998 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу за переведенням по трудовій угоді в СТОВ «Іскра» старшим пасічником. 20 серпня 1999 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням.

Згідно архівного витягу з протоколу № 3 засідання правління колгоспу від 04 травня 1993 року, рекомендовано зборам уповноважених колгоспників прийняти ОСОБА_1 в члени колгоспу і надати ОСОБА_1 роботу пасічником в колгоспі з 11 квітня 1993 року.

Тобто, з наданих ОСОБА_1 доказів, підтверджено лише його трудову участь у діяльності КСП «Іскра», а в подальшому в СТОВ «Іскра».

Однак, необхідно чітко розмежовувати поняття «трудова участь у діяльності КСП» та «членство у КСП», оскільки особі необхідно не лише мати трудові відносини із КСП, а й стати членом цього підприємства на підставі добровільного вступу.

Так, Указом Президента України від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства.

Відповідно до норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту (п. 24).

В узагальненні судової практики Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України «Практика розгляду судами земельних спорів» також наголошено, що необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві.

Якщо трудові відносини особи з колективом виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то такі відносини не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі.

Згідно норм ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» № 2114 від 14 лютого 1992 року, членство в підприємстві грунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени КСП. Право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно змісту ст.ст. 7, 8, 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві.

Так, стороною позивача не доведено суду, що він був прийнятий в члени КСП «Іскра», не надано суду жодного належного, допустимого доказу його членства в КСП «Іскра».

Протокол № 3 засідання правління колгоспу від 04 травня 1993 року наданий позивачем в підтвердження позовних вимог не може бути належним доказом того, що ОСОБА_1 був членом колгоспу, оскільки у відповідності до даного протоколу, ОСОБА_1 було тільки рекомендовано в члени колгоспу. Дана обставина не дає суду підстав вважати, що позивач ОСОБА_1 був в подальшому прийнятий в члени КСП.

Будь-яких відомостей про прийняття ОСОБА_1 в члени колгоспу матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що для визнання права на земельну частку необхідна сукупність двох факторів, а саме наявність у окремої особи членства в зазначеному підприємстві, а також наявність у підприємства Державного акту на право колективної власності на землю, в списку додатку до якого повинна бути вказана особа, яка є членом підприємства та має право на земельну частку.

Вирішуючи даний спір, необхідно враховувати, що розпаювання земель колективних сільськогосподарських підприємств проводилось в Україні після прийняття Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03 грудня 1999 року № 1529/99. Порядок паювання земель був визначений Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95, в п. 1 якого визначалось, що паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну ділянку (пай) підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка (форма сертифіката затверджена Постановою КМУ від 12 жовтня 1995 року № 801), в якому вказується розмір паю в умовних кадастрових гектарах та його вартість.

Згідно Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва від 10 листопада 1994 року № 666 значено, що кожному члену підприємства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку пай із зазначенням у ньому розміру частки паю в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі.

Позивачем, як суду першої так і суду апеляційної інстанції, не було доведено коли КСП «Іскра» було видано Державний акт про право власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства і не було надано копію цього Державного акту.

Крім того, колегія суддів вважає за важливе зазначити наступне.

У відповідності до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Частиною 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконана, зокрема, на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

В копії трудової книжки, яка наявна в матеріалах справи, також відсутні відомості про прийом ОСОБА_1 в члени колгоспу з посиланням на відповідне рішення, що унеможливлює підтвердження його членства в КСП.

Враховуючи зміст позовних вимог, при вирішенні даного спору колегія суддів враховує і те, що список громадян як додаток до державного акта формується самим підприємством, відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами членів КСП та підписується головою КСП та головою місцевої ради.

Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів членів КСП.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку.

Якщо землі вже розпайовано, що має місце в даному спорі, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання, у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має право звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку пай в КСП.

Відповідно до роз`яснень приведених в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Враховуючи зазначені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено існування державного акту на право колективної власності на землю КСП «Іскра», не надано статуту підприємства, які б дали змогу з`ясувати порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї, коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, та інших будь-яких доказів про те, що ОСОБА_1 був членом даного КСП.

Що стосується доводів скаржника, стосовно того, що суд першої інстанції не надав можливості заявити клопотання про приєднання до матеріалів справи свідоцтва № 144 від 31 березня 1998 року про право на частку майна, що знаходиться у спільній частковій власності КСП «Іскра» с. Байбузи, Черкаського району, Черкаської області, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того, ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної зави. Якщо докази не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасники справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

До апеляційної скарги, скаржником додано не завірену у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства світлокопію свідоцтва № 144 про право на частку майна, що знаходиться у спільній частковій власності КСП «Іскра» від 31 березня 1998 року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В апеляційній скарзі скаржником не наведено об`єктивних причин, які перешкодили позивачу подати вказані докази у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За викладеного даний доказ не приймається апеляційним судом.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне констатувати те, що, враховуючи приведені вимоги закону, встановлені судом обставини справи, заявлені позивачем вимоги та визначене ним коло учасників справи, навіть вчасне подання даного належно оформленого доказу не вплинуло б на результат вирішення даного спору.

Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору, що, відповідно, є підставою для його скасування, з огляду на викладене, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гукової Лариси Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 29 січня 2020 року

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак