Номер провадження: 22-ц/813/4146/20
Номер справи місцевого суду: 496/818/19
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргуБіляївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Біляївський РВ ГУ ДМС України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2019 рокузаяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Біляївський РВ ГУ ДМС України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, включно.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Біляївський РВ ГУ ДМС України в Одеській області подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у в задоволенні заяви.

У запереченнях на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу Біляївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2019 року залишити без змін (а.с. 82-87).

В судове засідання, призначене на 16.04.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Узбекської PCP, що підтверджується свідоцтвом про народження № 231 від 12.11.1935 року. (а.с. 9)

Заявник, 21 лютого 1979 року отримав паспорт громадянина СРСР серія НОМЕР_1 , що виданий 1-відділом міліції відділу внутрішніх справ Андижанського міськвиконкому. У паспорті заявника вбачається відмітка про реєстрацію місця проживання, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 10-13)

Відповідно до договору дарування від 17.12.1993 року заявник подарував житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 своїй дочці. Крім того із договору дарування вбачається, що зазначений житловий будинок був придбаний заявником на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.1991 року. (а.с. 14)

Заявник з 17.05.1993 року працював у Біляївському радгосп робочим цеху овочеводом та 28.12.1995 року був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 15)

29.01.2001 року ОСОБА_1 отримав пенсійне посвідчення серія НОМЕР_2 , в якому зазначено про призначення пенсії за віком на термін з 10.11.1995 довічно, яке видане Біляївським управлінням Пенсійного фонду в Одеській області. (а.с. 16)

12.08.2004 року заявник отримав картку фізичної особи платника податків ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , що видана ДПІ у Біляївському районі. (а.с. 17)

Відповідно до довідки Консульства Республіки Узбекистан в Україні № 06-25/10650 від 04.02.2019 року підтверджує той факт, що заявник є уродженцем Сурхандар`їнської області, але на підставі ст. 4 Закону «Про громадянство Республіки Узбекистан» від 01.07.1992 року № 632-Х1І він не є громадянином Республіки Узбекистан. (а.с. 18)

З довідки Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області № 463 від 18.02.2019 року вбачається, що заявник проживає за адресою: АДРЕСА_1 та станом на 24 серпня 1991 року він проживав в селі с. Градениці, Біляївського району, Одеської області. (а.с. 19)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту постійного проживання на території України, який просить встановить заявник, що підтверджується письмовими матеріалами справи, тому суд дійшов до висновку, що вимоги заявника є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Так, за змістом частини першої статті 293 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», № 5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.

Так, питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закону України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після ІНФОРМАЦІЯ_4 листопада 1991 ІНФОРМАЦІЯ_3 і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. А згідно п. 7 зазначеного «Порядку», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним з документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що заявник має намір встановити належність до громадянства України з підстав, визначених в Законі України «Про громадянство», встановлення факту його постійного проживання станом на ІНФОРМАЦІЯ_5 на території, яка стала територією України, має юридичне значення для заявника та породжує для нього юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає йому право подати заяву про набуття громадянства України.

Тому, з підстав, викладених вище, безпідставними є твердження апелянта про наявність спору про право .

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних і допустимих доказів постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є неспроможними, оскільки судом встановлено, що він проживав на території України, що підтверджується відповідною довідкою сільської ради, договором дарування та довідкою консульської установи, які містяться в матеріалах справи, при цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять. Показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оцінені судом першої інстанції в сукупності з іншими доказами у справі.

Крім того, до суду апеляційної інстанції надано акт про фактичне місце проживання ОСОБА_1 від 15.01.2020 року, складений комісією у складі: депутата Граденицької сільської ради Клокар Г.І., землевпорядника сільської ради Чередніченко С.М. та депутата сільської ради Черпакової А.М., затвердженого сільським головою Пахомовим І.І., згідно якого ОСОБА_1 фактично проживав у АДРЕСА_2 з 01.07.1991 року по 17.09.1991 року, а з ІНФОРМАЦІЯ_6 проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 по сьогоднішній день

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що не доведено факту проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року.

Враховуючи, що апелянт не навів переконливих доводів, які стали б підставою для скасування судового рішення і відмови у задоволенні заяви, порушення прав чи інтересів апелянта, а також з урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке спрямовано на досягнення мети отримання громадянства України у передбаченому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Біляївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 квітня 2019 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Біляївський РВ ГУ ДМС України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.04.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда