Постанова

Іменем України

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 521/6366/14-ц

провадження № 61-7607св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Одеська міська рада, Виконавчий комітет Одеської міської ради,

треті особи: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, юридичний департамент Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року у складі судді Лічмана Л. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_2 , правонаступником якої

є ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Юридичний департамент Одеської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва про право власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири

АДРЕСА_1 .

До допоміжних приміщень вказаного будинку, що призначені для побутового обслуговування мешканців будинку, належать також нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 23,4 кв. м, які використовуються позивачем для власних господарських потреб. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради

від 29 липня 2007 року № 1316 Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - КП «ОМБТІ та РОН») зобов`язувалося видати та зареєструвати право власності за Одеською міською радою на вказані нежитлові приміщення. На підставі зазначеного було видано свідоцтво про право власності від 22.01.2008р., відповідно до якого право власності зареєстровано за Одеською міською радою, про що позивачу стало відомо у 2013 році. Позивач вважає вказане рішення незаконним, оскільки він

є співвласником допоміжних приміщень багатоквартирного будинку.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_3 , яка

є правонаступником ОСОБА_2 , просила суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 2 Додатку до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 листопада 2007 року

№ 1316 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси»;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності

від 22 січня 2008 року серії НОМЕР_1 на нежилі приміщення першого поверху № НОМЕР_4, загальною площею 23,4 кв. м, які розташовані на

АДРЕСА_2 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року клопотання представника Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради про залучення департаменту комунальної власності Одеської міської ради як третю особу, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва про право власності задоволено.

Залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва про право власності як третю особу - Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 2 додатку до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 листопада 2007 року № 1316 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси».

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності

від 22 січня 2008 року серії НОМЕР_1 на нежилі приміщення першого поверху № НОМЕР_4, загальною площею 23,4 кв. м, які розташовані

на АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи від 14 березня 2019 року № 18-2163 встановлено, що за функціональним відношенням приміщення № 1 площею 7,3 кв. м та № 2 площею 16,1 кв. м, які розташовані по

АДРЕСА_2 , що відображені у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року

є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, призначеними для забезпечення експлуатації будівлі та побутового обслуговування мешканців цього житлового будинку, зокрема біля квартири АДРЕСА_3 . При цьому роздільне використання за функціональним призначенням

є неможливим в зв`язку з тим, що вони не є об`єктами самостійного користування. Територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на спірні приміщення набула незаконно, тому підлягає скасуванню пункт 2 додатку до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 листопада 2007 року № 1316 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси», та підлягає визнанню незаконним і скасовуванню свідоцтво про право власності від 22 січня 2008 року серії НОМЕР_1 на нежилі приміщення першого поверху № НОМЕР_4, загальною площею 23,4 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишено без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач довела належними доказами, що спірні приміщення є допоміжними приміщеннями багатоквартирного житлового будинку, тому територіальна громада

м. Одеси в особі Одеської міської ради набула право власності на спірні приміщення незаконно, суд першої інстанції обґрунтовано скасував пункт 2 додатку до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради

від 29 листопада 2007 року № 1316 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси», визнав незаконним та скасовував свідоцтво про право власності від 22 січня 2008 року серії НОМЕР_1 на нежилі приміщення першого поверху № НОМЕР_4, загальною площею 23,4 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2020 року до Верховного Суду, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким

у задоволенні позову відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували вимог Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та того, що ОСОБА_1 не може бути належним позивачем у справі щодо майна, яке за висновком суду є спільною сумісною власністю мешканців багатоквартирного будинку.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 522/31671/13-ц (провадження

№ 14-13цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 2-7941/2006 (провадження

№ 61-15832св19), у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 902/1/18,

у постановах Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року у справі

№ 21-34а15, від 11 листопада 2015 року у справі № 2а-2885/12/1470,

від 15 листопада 2016 року у справі № 800/264/16, від 27 жовтня 2015 року

у справі № 800/210/15.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що касаційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 1993 року, виданого згідно з розпорядженням від 26 квітня 1993 року

№ 6206, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу № 6-406 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, право власності зареєстровано за № 35пр під реєстром № 226 від 19 серпня 1993 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 грудня 1995 року № 3-5593, виданого П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 стала власником квартири

АДРЕСА_1 (а.с. 4-6, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис 5074.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада

1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць комунальної власності» Одеською обласною радою народних депутатів було прийнято рішення

від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ про затвердження переліку державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного значення і районів області. Крім іншого, вирішено здійснити до 01 січня 1992 року передачу державного майна в комунальну власність. Згідно з Переліком державного майна, що передававалося

у власність міст обласного підпорядкування, що є додатком № 2 до вказаного рішення, значиться житловий і нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів без конкретизації об`єктів нерухомості (а.с. 75-80, т. 1).

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 листопада 2007 року № 1316 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» КП «ОМБТІ та РОН» зобов`язано провести технічну інвентаризацію та зареєструвати за Одеською міською радою об`єкти нежитлового фонду комунальної власності згідно з додатком, оформити та видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності на об`єкти, зазначені в додатку до цього рішення (а.с. 57, т. 1).

Згідно з додатком до вказаного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 листопада 2007 року № 1316 визначено Перелік об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, у якому у пункті 2 зазначено приміщення першого поверху № НОМЕР_4, загальною площею 23,4 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , (а. с. 58-60, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 22 січня 2008 року серії НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 листопада 2007 року, нежилі приміщення першого поверху № НОМЕР_4, загальною площею 23,4 кв. м, які складається

з двох кімнат, площею 7,3 кв. м і 16,1 кв. м та відображені у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року, що розташовані на

АДРЕСА_2 , належать на праві комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, право власності зареєстровано за Одеською міською радою 04 лютого 2008 року за № 226 в книзі 7ог-141

(а.с. 7-12, 31-32, 34-35, т. 1).

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 04 травня 2015 року № 526, який складено судовим експертом ОНДІСЕ Рапач К. В., встановлено, що обстежувані приміщення № НОМЕР_3 - НОМЕР_4 , розташовані на першому поверсі

і за своїм функціональним призначенням відносяться до нежитлових приміщень. «Нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. Є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин».

При обстеженні нежитлових приміщень № НОМЕР_4, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , не виявлені інженерні комунікації (запірна арматура мереж водопостачання та опалення) необхідні для обслуговування житлового будинку. Нежитлові приміщення № НОМЕР_4, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , належать до нежитлових приміщень у структурі житлового будинку, не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. (а.с. 122-132, т. 1).

Висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи

від 31 серпня 2016 року № 4, складеним судовим експертом

Карандюк Д. В., надані такі відповіді на поставлені судом питання: наявність віконного прорізу між приміщенням загальною площею

16,1 кв. м. відображеного у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року під № 2, та приміщенням квартири

АДРЕСА_1 , впливає на функціональне призначення приміщення № 2. Наявність зазначеного віконного прорізу - одна з підстав віднести приміщення загальною площею 16,1 кв. м, відображене

у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року під № 2, за функціональним призначенням до господарських приміщень (будівель) та виконують функції допоміжного господарського призначення;

функціональне призначення приміщень № 1 загальною площею 7,3 кв. м,

та № 2, загальною площею 16,1 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_2 що відображені у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року,

є господарськими приміщеннями, які виконують функції допоміжного господарського призначення (а.с. 220-229, т. 1).

Відповідно до висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи

від 14 березня 2019 року № 18-2163, складеного головним судовим експертом лабораторії Б та ЗД СБТ та БОД ОНДІСЕ Будніком В. А. та судовим експертом п`ятого класу сектору будівельно-технічних та будівельно-оціночних досліджень ОНДІСЕ Ковальовим К. А. встановлено:

- за функціональним відношенням приміщення № 1 площею 7,3 кв. м та № 2 площею 16,1 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_2 , що відображені у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року, є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, призначеними для забезпечення експлуатації будівлі та побутового обслуговування мешканців даного житлового будинку, зокрема біля квартири

АДРЕСА_1 . При цьому, роздільне використання за функціональним призначенням є неможливим у зв`язку з тим, що вони не є об`єктами самостійного користування;

- наявність віконного отвору між приміщенням № 2 площею 16,1 кв. м, що відображено у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року, та квартирою АДРЕСА_1 , не дозволяє, при визначенні його функціонального призначення, використовувати його як об`єкт самостійного користування (нежитлового приміщення) поряд

з іншими факторами, наведеними в дослідницькій частині висновку.

- відповідно до статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», Розробки методичних рекомендацій

з визначення критеріїв капітальності та віднесення об`єктів до капітальних, номер держреєстрації 0117U004746, Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. засл. Проф. М. С. Бокаріуса від 23 січня

2019 року, Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, Правил утримання жилих будинків та прибудинкової території» ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки»,

ДБН В.2.2-9-99 «Громадські будинки та споруди» приміщення № 1 площею 7,3 кв. м та № 2 площею 16,1 кв. м, які розташовані на

АДРЕСА_2 , що відображені у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року,

є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку (а.с. 146-181,

т. 2).

На час прийняття Одеською обласною радою рішення від 25 листопада

1991 року № 266-21 спірні приміщення не перебували на балансі органів місцевого самоврядування, будь-якої іншої юридичної особи. Зазначені органи не володіли і не користувались ними і не знали про них. Ці приміщення тривалий час знаходились у користуванні ОСОБА_2

і знаходяться на разі у користуванні її правонаступника, ОСОБА_1 ОСОБА_2 у 2007 році повідомила Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради про наявність цих приміщень. Ця установа за кошти ОСОБА_2 21 серпня 2007 року замовила в КП «ОМБТІ та РОН» виготовлення технічного паспорту на приміщення і підвал, орієнтовною площею 25,0 кв. м на АДРЕСА_2 03 вересня 2007 року технічний паспорт був виготовлений (а.с. 33, т. 1).

Всупереч прийнятому рішенню від 29 листопада 2007 року № 1316

(пункт 1.2), Виконавчий комітет Одеської міської ради (а не Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості») з посиланням тільки на власне рішення

від 29 листопада 2007 року № 1316, 22 січня 2008 року видало свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення першого поверху № НОМЕР_4, загальною площею 23,4 кв.м., які розташовані на

АДРЕСА_2 згідно з яким цей об`єкт належить територіальній громаді

м. Одеси в особі Одеської міської Ради (а.с. 35, т. 1).

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як

з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Із зазначеного висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи випливає, що вказані приміщення не відносяться до нежитлових приміщень і не є самостійним об`єктом нерухомого майна, у зв`язку з тим, що не є ізольованими:

приміщення № 1:

- в приміщенні «1» є електроприлади (вимикачі, розетки), підключені електропроводами до рубильника кухні квартири АДРЕСА_3 ;

- в підлозі приміщення «1» є лаз в підвальне приміщення, обладнаний вентиляцією за допомогою установки вертикальної пластикової труби;

- в підвальному приміщенні є стелажі для зберігання продуктів консервування та господарських потреб;

- обладнано дверним блоком розмір якого складає 0,67x 0,8 м і не відповідає вимогам: п. 4.1 ДБН В.2.2-9-99 «Громадянські будинки та споруди» пункт 5.16 ДБН В. 1.1.7-2002 «Пожежна безпека об`єктів будівництва».

- висота приміщення становить 1,82-2,21 м і відноситься згідно з пунктом 3.21 ДБН В.2.2-9-99 «Громадські будинки та споруди» до приміщення допоміжного призначення без постійного перебування людей.

приміщення № 2:

- огороджувальні конструкції приміщення «2» - частково несамостійні: зліва - стіна приміщення «1» (раніше літ. «Г» згідно з планом кварталу); справа - стіна з віконним прорізом кухні «3» квартири № НОМЕР_5 (раніше літ. «Д» згідно з планом кварталу);

- у підлозі приміщення «2» проходять водонесучі комунікації (водопровід

і каналізація) сантехприборів суміжного приміщення квартири АДРЕСА_5 (за повідомленням ОСОБА_1 підключення приладів здійснювалося шляхом розтину цементних підлог і копання траншеї

в зазначеному приміщенні). При обстеженні території двору і підняття кришки люка колодязя встановлено наявність випуску каналізаційного трубопроводу з боку вказаного приміщення;

- в приміщенні «2» в стіні кухні квартири АДРЕСА_3 є віконний проріз, первинним призначенням якого було природне освітлення приміщення відповідно до вимог ДБН. Освітлення кухні в даний час здійснюється через другий віконний отвір того ж розміру;

- в приміщенні «2» є переточна вентиляція із санвузла «4» квартири АДРЕСА_3 ,

а також електроприлади (вимикачі, розетки), підключені електропроводами до рубильника кухні квартири АДРЕСА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Визначення поняття допоміжні приміщення надано у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»: це -приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» нежиле приміщення -це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду

і мати статус допоміжного або бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим у власників квартир право власності на такі приміщення не виникає.

Відповідно до висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники)

і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку

є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними

у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі

з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»спільне майно власників квартир складається з неподільного і загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно -

у спільній частковій власності.

Верховний Суд виходить з того, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Положеннями статті 382 ЦК Українивстановлено, що власникам квартири

у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири,

а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) вказала, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як

з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Судом встановлено, що висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи від 14 березня 2019 року № 18-2163, складеним головним судовим експертом лабораторії Б та ЗД СБТ та БОД ОНДІСЕ Будніком В. А. та судовим експертом п`ятого класу сектору будівельно-технічних та будівельно-оціночних досліджень ОНДІСЕ Ковальовим К. А., встановлено, що за функціональним відношенням приміщення № 1 площею 7,3 кв. м та

№ 2 площею 16,1 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_2 , що відображені у технічному паспорті від 03 вересня 2007 року,

є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, призначеними для забезпечення експлуатації будівлі та побутового обслуговування мешканців даного житлового будинку, зокрема біля квартири

АДРЕСА_1 . При цьому роздільне використання за функціональним призначенням, є неможливим у зв`язку з тим, що вони не

є об`єктами самостійного користування, тому дійшов правильного висновку про те, що пункт 2 додатку до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29 листопада 2007 року № 1316 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» та свідоцтво про право власності

від 22 січня 2008 року серії НОМЕР_1 на нежилі приміщення першого поверху № НОМЕР_4, загальною площею 23,4 кв. м, які розташовані

на АДРЕСА_2 , підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Посилання в касаційній скарзі на застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня

2019 року у справі № 522/31671/13-ц (провадження № 14-13цс19),

у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 12 березня 2020 року у справі № 2-7941/2006 (провадження

№ 61-15832св19), у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 902/1/18,

у постановах Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року у справі

№ 21-34а15, від 11 листопада 2015 року у справі № 2а-2885/12/1470,

від 15 листопада 2016 року у справі № 800/264/16, від 27 жовтня 2015 року

у справі № 800/210/15, є безпідставними, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк