Справа № 438/591/17 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/2990/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 30 липня 2019 року в складі судді Слиша А.Т. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак Ольги Романівни, про визнання заповіту недійсним,-

встановила:

У серпні 2017 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак О.Р. про визнання заповіту недійсним.

Вимоги обґрунтовували тим, що позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , який був зареєстрований 02 вересня 1972 року. В шлюбі народився син ОСОБА_2 , якому з 13 січня 2009 року встановлена перша група інвалідності безтерміново, оскільки він потребує постійної сторонньої допомоги, непостійного стороннього догляду, нагляду. Позивачі проживали та проживають у будинку дружини та матері позивачів ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 , який належав останній на праві приватної власності.

ОСОБА_6 мала онкологічне захворювання, лікувалась у Бориславській міській лікарні та Дрогобицькій онкологічній лікарні № 3. Зазначені обставини підтверджуються виписками із медичної карти хворої, зокрема у період часу з 12 травня 2014 року по 18 серпня 2016 року неодноразово зверталась за медичною допомогою. ОСОБА_6 працювала медсестрою у Бориславській спеціалізованій школі-інтернат до 16 листопада 2015 року, так як за станом здоров`я не могла далі працювати. ОСОБА_6 була визнана інвалідом 1 групи, висловлювала суїцидні думки, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті дружини ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_1 03 березня 2017 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому повідомлено, що спадкова справа вже заведена у приватного нотаріуса Матолич-Обрізко Г.С. на підставі заповіту від 22 вересня 2015 року, відповідно якого ОСОБА_6 заповіла все своє майно відповідачу ОСОБА_4 , сторонній особі.

Вважає, що ОСОБА_6 свідомо не могла скласти оспорюваний заповіт, оскільки за життя протягом останніх двох років вона важко хворіла, терпіла сильні болі, що впливало на її свідомість, тому вона не могла зробити свідоме розпорядження щодо свого майна та підписати заповіт знаючи, що у неї є чоловік та син, який є інвалідом 1 групи і потребує догляду, а також за життя вона говорила, що своє майно зокрема будинок залишить йому і сину.

Заповіт складений в користь відповідачки, зважаючи на хворобливий стан ОСОБА_6 , міг бути тільки шляхом обману зі сторони ОСОБА_4 , в користь якої складено заповіт, а також цей заповіт не відображає справжньої волі особи щодо розпорядження своїм майном, відтак є недійсним.

Просили визнати недійсним та скасувати заповіт від 22 вересня 2015 року, складений ОСОБА_6 в користь відповідача ОСОБА_4 на все своє майно.

Оскаржуваним рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 30 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак Ольга Романівна про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що будинок АДРЕСА_1 , у якому проживають позивачі та який належав покійній ОСОБА_6 , є єдиним житлом її недієздатного сина ОСОБА_2 , опікуном якого вона була призначена. Іншого нерухомого майна у власності ОСОБА_2 немає.

Зазначає, що підстави визнання правочину недійсним, передбачені ст. 225 та ст. 1257 ЦК України, є відокремлені та охоплюють різні поняття, зокрема, неможливість особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення правочину, а також якщо волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Не погоджується із застосуванням судом першої інстанції правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 369/5519/13-ц, оскільки у зазначеній справі мали місце інші обставини.

Звертає увагу на те, що будинок АДРЕСА_1 , власником якого була ОСОБА_6 , був реконструйований нею та її чоловіком ОСОБА_1 .

Покликається на те, що ОСОБА_6 переносила хронічні болі в суглобах, хворіла онкологічним захворюванням, вживала медичні препарати, тому власний стан здоров`я та важка хвороба сина не могли не вплинути на її психіку.

У неї спостерігалися складні тривожно-депресивні і фобічні переживання, надмірно виражені негативні емоції, які викликали суїцидальні думки.

З початку 2015 року до вересня 2015 року ОСОБА_6 щомісяця зверталася за лікарською допомогою, однак медична карта останньої, з невідомих причин, тривалий час знаходилася у родині відповідача, тому викликає сумніви у своїй повноті.

Відповідач ОСОБА_7 почала спілкуватися із ОСОБА_6 тільки в час її хвороби, а з часу її смерті жодного разу не відвідала хворого сина померлої.

Саме в період онкозахворювання, в стані переживань і болю, ОСОБА_6 заповіла своє майно ОСОБА_4 , при цьому свідки зазначали, що ОСОБА_6 переживала за свого сина та хотіла, щоб він був забезпечений.

Стверджує, що якщо ОСОБА_6 повністю усвідомлювала значення своїх дій, вона б обов`язково склала заповіт з умовою, передбачивши у ньому для спадкоємця обов`язок по догляду за хворою дитиною.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 09/К від 23.06.2018 року, враховуючи психологічний стан ОСОБА_6 , вона не спроможна була у повному обсязі оцінити свої дії, її волевиявлення не було вільним. Судовий експерт-психолог Кошулинська З.В. зазначила, що на волевиявлення був вплив.

Відтак вважає, що в матеріалах справи наявні беззаперечні докази, що при складанні заповіту ОСОБА_6 22.09.2015 року її волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі.

Просить скасувати рішення Бориславського міського суду Львівської області від 30 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується про те, що захворювання заповідача лише могло у значній мірі вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії і керувати ними.

При цьому, судом враховано показання, надані свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які є чіткими, послідовними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються іншими зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами, що свідчить про те, що заповіт складено відповідно до вимог законодавства, тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Таким чином, суд дійшов переконання про те, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивачами належних та допустимих доказів не надано.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Згідно з вимогами статті 1271, частини першої статті 1258, статті 1261, частини третьої 1268, частини першої 1270, статті 1276 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно із статтями 1233-1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За положеннями ст. 202 ЦК України, заповіт можна віднести до односторонніх правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , який згідно довідки № 409420 про повторний огляд від 13.01.2009 року, є інвалідом І групи безтерміново, причина інвалідності - загальне захворювання (т. 1 а.с. 9).

Згідно із свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , у графі «мати» зазначена ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 8).

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 березня 2008 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Борислава Львівської області, визнано недієздатним та встановлено на ним опіку (т. 1 а.с. 54-55)

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 09.07.2008 року задоволено подання Бориславської міської ради, призначено опікуном недієздатного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Борислава Львівської області, його маму ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 52-53).

22.09.2015 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого на випадок її смерті заповіла все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що законом матиме право і що буде належати їй на день смерті, та що згідно із законодавством України може бути успадковане у повному обсязі, без будь-яких обмежень, гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак О.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 903 (т.1 а.с. 11).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 72 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 16 (т. 1 а.с. 10).

Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) спадкова справа спадкодавця ОСОБА_6 заведена приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Матолич-Обрізко Г.С. 21 лютого 2017 року.

03 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Матолич-Обрізко Г.С. із заявою про прийняття спадщини за законом на обов`язкову частку в спадщині дружини. Крім цього, позивачем ОСОБА_1 зазначено, що спадкоємцем обов`язкової частки є син ОСОБА_2 , який на день смерті матері був інвалідом першої підгрупи «Б» (т. 1 а.с. 13).

Звертаючись з позовними вимогами про визнання заповіту недійсним, сторона позивача покликається на те, що заповіт складений заповідачем ОСОБА_6 від 22 вересня 2015 року на користь відповідача має бути визнано недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, з тих підстав, що фізичні болі онкохворої не давали їй такої змоги, а об`єктивний стан здоров`я перешкоджав чітко усвідомлювати обставини, які склались, при цьому остання уклала заповіт на чужу людину. Крім цього, ОСОБА_6 переживала та опікувалася своїм сином, хотіла, щоб він був забезпечений, відтак якщо ОСОБА_6 повністю усвідомлювала значення своїх дій, вона б обов`язково склала заповіт передбачивши у ньому для спадкоємця обов`язок по догляду за хворою дитиною.

Заперечуючи позовні вимоги відповідачка ОСОБА_4 зазначала, що її тітка, покійна ОСОБА_6 самостійно пішла до нотаріуса та склала на неї заповіт і лише згодом передала його їй. Стверджує, що особисто відмовляла її від цього, однак в останні роки вони здружилися та саме вона допомагала боротися ОСОБА_6 із недугою, остання розповідала про конфлікти, які виникали між нею та її чоловіком. На момент складання заповіту і до 16.11.2015 року ОСОБА_6 працювала на посаді медичної сестри та ще не мала статусу інваліда, до самої смерті вела домашнє господарство, готувала собі їжу, прибирала, білила та виконувала обов`язки опікуна недієздатного сина ОСОБА_2 . Незважаючи на хворобу жінки та хворого сина, позивач ОСОБА_1 залишав покійну ОСОБА_6 з сином, а сам йшов жити окремо від них у квартиру на АДРЕСА_2 , допомагати по господарству відмовлявся, мотивуючи тим, що будинок АДРЕСА_1 йому не належить. Звертає увагу на те, що заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку, тому складаючи заповіт ОСОБА_6 виходила з того, що лише ОСОБА_4 та її сім`я зможе доглянути сина, який має право на обов`язкову частку у спадковому майні, оскільки вважала, що чоловік не доглядатиме за сином та віддасть його до психіатричної лікарні (т. 1 а.с. 44-46).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що заповідачу ОСОБА_6 було встановлено діагноз СВА ЛГЗ в/зовнішній квадрант ст.ПА р Т2 № МоД2 кл.гр.П, ускладнення основного: МТС в скелет. Больовий с-м, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 731 Дрогобицької міської лікарні № 3 (т. 1 а.с. 26).

Також, в матеріалах справи наявні копії медичної документації, яка стосується відповідних оглядів у ревматолога та онколога (т. 1 а.с. 17-25).

Згідно листа Управління праці та соціального захисту населення від 01.08.2017 № 986 ОСОБА_6 перебувала на обліку та отримувала допомогу на догляд особі, яка проживає разом з інвалідом 1 або 2 групи внаслідок психічного розладу (утриманець - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (т. 1 а.с. 57).

ОСОБА_6 працювала в Комунальному закладі Львівської обласної ради «Бориславська загальноосвітня санаторна школа-інтернат 1-ІІІ ст.» на посаді медсестри з 06.09.1979 року і звільнена 16.11.2015 року, що підтверджується довідкою від 01.08.2017 № 245 (а.с. 58).

Після смерті ОСОБА_6 рішенням Бориславського міського суду від 18.09.2017 року ОСОБА_1 призначений опікуном недієздатного ОСОБА_2 (а.с. 187).

Зазначені обставини в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнаються сторонами у справі.

Вважаючи заповіт недійсним, сторона позивача посилається на те, що на момент вчинення заповіту ОСОБА_6 мала стійкий розлад здоров`я, внаслідок важкої хвороби перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення правочину, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З метою об`єктивного розгляду справи та з огляду на заявлені вимоги та їх підстави, суд першої інстанції призначав комплексну судову медично-психіатричну та психологічну (посмертну) експертизу (т. 1 а.с. 146-148)

Листом від 13.04.2018 року суд повідомлено про те, що в установі КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» проводяться лише судові психолого-психіатричні експертизи, при цьому питання, поставлені в ухвалі, відносяться до компетенції психолого-психіатричної експертизи, відтак Бориславський міський суд Львівської області зазначив про необхідність проведення психолого-психіатричної експертизи відповідно до ухвали суду від 22 лютого 2018 року (т. 1 а.с. 164-166).

Згідно висновку судово-психіатричної експерти за № 09/К від 23 червня 2018 року, ОСОБА_6 на момент складення заповіту 22 вересня 2015 року хронічним, стійким психічним розладом не страждала, не перебувала у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності. На ґрунті важкого онкологічного захворювання, виявила органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад, могла в цілому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Психологічний стан ОСОБА_6 у період онкологічного захворювання, у тому числі у період складення заповіту, суттєво змінився, що могло у значній мірі вплинути на її вільне волевиявлення (т. 1 а.с. 153-157).

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Порядок дослідження висновку експерта врегульовано ст. 239 ЦПК України.

Експерт Королюк Я. О. в судовому засіданні у повному обсязі підтримав вищезазначений висновок в частині проведеного дослідження психічного стану ОСОБА_6

Експерт Кошулинська З.В. з метою роз`яснення висновку експертизи зазначила, що ОСОБА_6 на момент складення заповіту від 22 вересня 2015 року хронічним, стійким психічним розладом не страждала, проте перебувала у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності. На ґрунті важкого онкологічного захворювання виявляла органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад, могла в цілому усвідомлювати значення своїх дій. Психічний стан ОСОБА_6 в період онкологічного захворювання, у тому числі на час складення заповіту, суттєво змінився, що могло у значній мірі вплинути на її вільне волевиявлення. На думку експерта, у медичній документації наявні очевидні розлади ОСОБА_6 : тривожність, депресії, порушений сон. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 негативно реагувала на оточуючих, у першу чергу на близьких людей. В цілому це характерно для онкологічних хворих (т. 2 а.с. 53, 70).

Про аналогічне зазначили допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 .

Колегія суддів погоджується з оцінкою місцевим судом висноку судово-психіатричного експерта № 09/К від 23 червня 2018 року, оскільки експертиза проведена відповідно чинного законодавства компетентними експертами, якими надано повні, обґрунтовані та вичерпні відповіді на всі поставлені судом питання, не суперечать показам зазначених вище свідків та узгоджуються із матеріалами справи.

Враховуючи наведене, покази свідків у судовому засіданні ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які зводяться до того, що на їх думку, ОСОБА_6 в останні періоди життя була дуже нервова, просила про допомогу по догляду за нею, була дезорієнтована, які є єдиними обставинами, які частково підтверджують вимоги позовної заяви, не можуть спростовувати висновки суду, оскільки такі, як і посмертна судово-психіатрична експертиза, не містять висновків про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише висловлюють ймовірність про те, що захворювання заповідача могло у значній мірі вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії й керувати ними.

В цьому контексті не може залишитися поза увагою колегії суддів і те, що покійна ОСОБА_6 на час складення спірного заповіту від 22.09.2015 року працювала в Комунальному закладі Львівської обласної ради «Бориславська загальноосвітня санаторна школа-інтернат 1-ІІІ ст.» на посаді медсестри та як слідує з характеристики за підписом директора школи, була висококваліфікованим спеціалістом, відповідальним фахівцем, була взірцем акуратності та чистоти, користувалася заслуженим авторитетом, постійно підвищувала свій професійний рівень (т. 1 а.с. 56).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, сторона позивача фактично свої доводи зводить до визнання заповіду недійсним крізь призму стану здоров`я покійної ОСОБА_6 та відповідної медичної документації, показів свідків, які на думку позивача, свідчать про можливість визнати недійсним заповіт на підставі ст. 225 ЦК України лише з цих підстав, однак посилання скаржника на відсутність вільного волевиявлення заповідача, перебування її у такому стані, що не дає можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складенні та посвідченні заповітів, є безпідставними та бездоказовими, оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображення дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивачами належних та допустимих доказів не надано.

В свою чергу, частина 1 ст. 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, які визначені у заповіті.

Згідно із ч. 3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До осіб, які мають право на обов`язкову частку незалежно від змісту заповіту після смерті ОСОБА_6 відноситься, зокрема її син ОСОБА_2 , оскільки як зазначалось вище, останній є інвалідом І групи безстроково, тому доводи апеляційної скарги в частині переживання покійної ОСОБА_6 за свого сина та бажання, щоб він був забезпечений, не заслуговують на увагу та спростовуються наведеним.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки висновків суду не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складений 22 січня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк