Провадження № 22-ц/812/1867/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Миколаїв

справа № 484/5204/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Цуркан І.І.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_3 )

про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 18 вересня 2020 року суддею Маржиною Т.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 22 вересня 2020 року),

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3 ) про захист права власності.

Позивачка зазначала, що мала у власності автомобіль марки "Mitsubishi Outlander", 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , н/з НОМЕР_2 . У 2012 році вона стала жертвою шахрайських дій групи осіб, в тому числі ОСОБА_3 , який переконав її передати йому для вигідного продажу її автомобіль. Нею було складено доручення на ім`я ОСОБА_3 , передана технічна документація та автомобіль для подальшої реалізації. Натомість ОСОБА_3 склав на її ім`я розписку про грошове зобов`язання в розмірі вартості автомобіля. Належний їй автомобіль було переоформлено на ОСОБА_4 , а згодом продано через торгівельну організацію відповідачеві ОСОБА_2 . Кошти за проданий автомобіль або сам автомобіль ОСОБА_3 їй не повернув.

Вироком суду, який набрав законної сили, ОСОБА_3 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) з кваліфікованими ознаками (частини 2, 4 статті 190 КК).

Посилаючись на те, що належне їй рухоме майно вибуло з її володіння внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення, тобто поза її волі, а тому набувач ОСОБА_2 не є добросовісним у розумінні статті 388 ЦК та не набув право власності на це майно, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на автомобіль марки "Mitsubishi Outlander", 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , н/з НОМЕР_2 , та витребувати цей автомобіль з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , діючи через представника, позов не визнав, наголошуючи на відсутності всіх передбачених законом підстав для застосування правил статті 388 ЦК. Автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1 з її волі та внаслідок її власних дій, спрямованих на реалізацію нерухомості. Неповернення ОСОБА_3 грошових коштів за автомобіль є підставою для їх стягнення у примусовому порядку. Крім того, позивачка пропустила строк позовної давності, який має обчислюватись з дати закінчення строку повернення грошових коштів за проданий автомобіль (25 грудня 2012 року). Він, ОСОБА_2 , є добросовісним набувачем та законним власником придбаного майна.

Позивачка ОСОБА_1 у відповіді на відзив зазначала, що вироком суду встановлені обставини, які не підлягають повторному встановленню та які свідчать про відсутність її волі на передачу майна. Вона не мала наміру продавати автомобіль, доки не була примусово втягнута в шахрайську схему. Також позивачка зазначила, що строк позовної давності вона не пропустила, оскільки судом розглядались факти правопорушення та встановлювались винні особи та характер їх дій.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову. Апелянт не погодилась з оцінкою судом наявності її волі на передачу спірного майна та ігнорування фактів, встановлених у кримінальному провадженні і викладених у вироку суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючи через представника, виклав заперечення проти доводів апелянта, наголошуючи на законності та обґрунтованості судового рішення.

Судове засідання апеляційного суду, проведеного в режимі відео конференції за участю позивачки ОСОБА_1 та представника відповідача адвоката Ремського Є.В. Третя особа ОСОБА_5 відбуває покарання у місцях позбавлення волі.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

За правилом диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до закону, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (у певних випадках).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Цивільно-правовими способами захисту, зокрема, права власності є визнання права у разі його оспорення чи невизнання іншими особами (стаття 392 ЦК), визнання правочину недійсним та застосування реституції (статті 215-216 ЦК), витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387,388 ЦК), припинення чи зміна правовідносин (наприклад, стаття 625 ЦК), відшкодування шкоди (стаття 394 ЦК) та інше (стаття 16, глава 29 ЦК та інші). Диспозиція кожної з цих норм передбачає умови застосування того чи іншого способу.

Можливість обрання того чи іншого способу захисту порушеного права власності залежить від характеру правовідносин, що склались між порушником та потерпілим, та інших конкретних обставин цих взаємовідносин.

Так, за правилами статті 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 330 ЦК у разі відчуження майна особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК закон пов`язує з такими обставинами як: придбання майна в особи, яка не має повноважень на відчуження майна, про що набувач не знав та не міг не знати; спосіб вибуття майна з володіння власника та наявність на це його волі.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо (постанова судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року, провадження №6-140цс/14).

Право власності на придбане майно виникає у покупця лише у тому випадку, якщо таке майно не може бути у нього витребуване за статтею 388 ЦК. У іншому випадку власник майна, з володіння якого воно вибуло, зберігає свої права на це майно ( постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15).

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належав автомобіль марки "Mitsubishi Outlander", 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , н/з НОМЕР_2 .

У листопаді 2012 року між нею, разом з чоловіком ОСОБА_6 , та громадянином ОСОБА_3 мала місце домовленість про продаж останнім на вигідних умовах її автомобіля.

Для реалізації таких намірів ОСОБА_1 склала у нотаріальній формі довіреність на ім`я ОСОБА_3 з повноваженнями на розпорядження майном.

Довіреність, документи на транспортний засіб, ключі та автомобіль марки "Mitsubishi Outlander" були нею передані ОСОБА_3 для подальшої реалізації наприкінці листопада 2012 року.

ОСОБА_3 склав на ім`я ОСОБА_1 боргову розписку про грошові зобов`язання в розмірі 22 500 доларів США зі строком виконання протягом 35 днів (наприкінці грудня 2012 року).

29 листопада 2012 року автомобіль було знято з реєстрації та переоформлено на ОСОБА_4 , а 5 грудня рухоме майно придбано в торгівельній організації громадянином ОСОБА_2 .

Грошові кошти за продавний автомобіль ОСОБА_3 позивачці ОСОБА_1 не повернув.

На час розгляду справи власником автомобіля марки "Mitsubishi Outlander" є ОСОБА_2 (а.с.71,73).

ОСОБА_3 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) частинами 2, 4 статті 190 КК.

Зазначені обставини встановлені вироком Святошинського районного суду м.Києва від 4 березня 2012 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 15 листопада 2016 року (а.с.6-17, 18-22).

Встановивши ці факти, суд першої інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_1 , внаслідок яких автомобіль вибув з її володіння, мали вольовий характер, а саме позивачка мала наміри реалізувати належний їй автомобіль, самостійно оформила в нотаріальному порядку довіреність на вчинення ОСОБА_3 дій щодо його реалізації. Позивачка сама передала ОСОБА_3 довіреність, технічні документи, ключі та автомобіль для подальшої реалізації. Взамін на своє ім`я вона отримала борговий документ від імені ОСОБА_3 з зазначенням строку виконання.

З урахуванням характеру дій ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов переконливого висновку, що автомобіль марки "Mitsubishi Outlander" вийшов з володіння власниці з її волі та внаслідок її спрямованих на це дій.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона не мала намірів продавати автомобіль, а її на це умовив шахрай, не мають правового значення, оскільки вольовий характер дій не залежить як від особи ініціатора таких дій, так і від мотивів їх вчинення.

Факт вчинення нею вищевказаних дій ОСОБА_1 не заперечує, про що прямо зазначено у позовній заяві.

Не спростовує висновків суду першої інстанції і посилання апелянта на вирок, яким, на її думку, доведено вибуття автомобіля з її володіння поза її волі. Такої оцінки дій ОСОБА_1 вирок не містить, та у будь-якому разі викладені у вироку обставини мають преюдиційне значення лише щодо особи правопорушника та характеру його дій.

Факт вчинення злочину відносно майнових прав ОСОБА_1 сам по собі не може бути достатнім доказом вибуття автомобіля з її володіння поза волі.

Всупереч своїй волі позивачка не отримала грошові кошти за проданий автомобіль з вини ОСОБА_3 , але ці обставини виходять за межі диспозиції статті 388 ЦК. Такому правопорушенню відповідає інший спосіб захисту порушеного права.

Крім того, за диспозицією статті 388 ЦК однією з умов виникнення права на витребування майна з чужого незаконного володіння є придбання такого майна в особи, яка не мала права його відчужувати.

З матеріалів цієї справи вбачається, що ОСОБА_3 мав довіреність від імені власника на розпорядженням майном, а тому вчиняв дії по відчуженню автомобіля на відповідній правовій підставі довіреності та в межах наданих повноважень.

Отже, автомобіль марки "Mitsubishi Outlander" не може вважатись придбаним ОСОБА_2 у особи, яка не мала права на його відчуження.

Відсутність доказів того, що ОСОБА_2 придбав автомобіль у особи, яка не мала повноважень на його відчуження, також унеможливлює застосування механізму статті 388 ЦК для поновлення прав ОСОБА_1 .

Неможливість витребування спірного майна у ОСОБА_2 за правилами статті 388 ЦК свідчить про набуття ним права власності на придбаний автомобіль марки "Mitsubishi Outlander".

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачкою умов для витребування автомобіля з незаконного володіння ОСОБА_2 відповідає обставинам справи та вимогам цивільного законодавства.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 18 грудня 2020 року