06.04.2020 Справа № 756/3068/20
Унікальний №756/3068/20
Провадження №6/756/270/20
У Х В А Л А

26 березня 2020 року суддя Оболонського районного суду м.Києва Майбоженко А.М. розглянувши подання старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Джулай Юлії Юріївни, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Джулай Юлія Юріївна звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеженні у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.

Своє подання обґрунтовує тим, що на виконанні у Оболонському РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження ВП № 51641644 з примусового виконання виконавчого листа № 755/6330/16-ц, виданого 30.05.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОСОБА_5 боргу у загальному розмірі 1 597 612,04 грн.

Зазначила, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, у встановлені законодавством строки суму боргу не сплатила.

Вжитими заходами виявлено належну боржнику ОСОБА_1 частку у квартирі АДРЕСА_1 , де зареєстрована малолітня дитина. Іншого майна або коштів, на які можливо звернути стягнення не встановлено. Боржник не працює, пенсію не отримує. Протягом 2019-2020 років боржником здійснено ряд нерегулярних платежів, спрямованих на виконання рішення суду у сумі 6 135 грн.

При цьому, боржник неодноразово протягом 2016-2020 років виїжджає за межі території України.

З цих підстав просить задовольнити своє подання та тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон боржника - ОСОБА_1

25.03.2020 року на адресу суду від представника боржника надійшли заперечення щодо подання державного виконавця, в яких він просить відмовити у задоволенні подання вважаючи його необґрунтованим, оскільки боржник не ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

Заявник в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе розгляд справи за відсутності заявника.

Боржник та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе розгляд справи за відсутності боржника та її представника.

Стягувачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Від стягувача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за відсутності стягувачів, просив подання державного виконавця задовольнити, зваживши на те, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язань. Однак, боржник часто та регулярно виїжджає за кордон, де має бізнес, що приносить їй дохід. Причини неявки стягувача ОСОБА_3 суду не відомі, документи, які б свідчили про наявність повноважень на представлення його інтересів іншим стягувачем не надано. Суд вважає за можливе розгляд справи за відсутності стягувачів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

На виконанні у Оболонському РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження ВП № 51641644 з примусового виконання виконавчого листа № 755/6330/16-ц, виданого 30.05.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ОСОБА_5 боргу у загальному розмірі 1 597 612,04 грн.

Виконавче провадження було відкрито 14.07.2016.

14.09.2018 на підстав ухвали Оболонського районного суду м.Києва від 16.07.2018 проведено зміну стягувача у виконавчому провадженні з ОСОБА_5 на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На момент звернення до суду з даним поданням - рішення не виконано.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадив осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нею відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав люини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав уважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У справі «Гочев проти Болгарії», рішення від 26 листопада 2009(заява № 34383/03), ЄСПЛ підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, у параграфі 49 суд зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див.рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії», (Napijalo v Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (Див.рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Itali), скарга № 32190/96, §96, ECHR 2003- IX), рішення Європейського Суду за справаою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlsk v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії» § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейського Суду з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії» § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року а справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70.

Охоплення судової перевірки має дозволи суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідними змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Майере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Beigsum), Series A. N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-які обставин.

Застосовуючи принципи, що викладені вище, суд зауважує, що ОСОБА_1 дійсно має невиконані грошові зобов`язання, покладені на неї рішенням третейського суду. Крім того, наявні в матеріалах справи документи підтверджують періодичні виїзди боржника за межі території України.

Однак, самі по собі наявність невиконаних грошових зобов`язань та періодичні поїздки боржника за кордон, не можуть бути підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі своєї країни.

Звертаючись до суду з поданням, державний виконавець посилався на те, що ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань полягає у її бездіяльності щодо повернення в повній мірі коштів, визначених у рішенні третейського суду, відсутності майна, за рахунок якого можна задовольнити вимоги стягувачів.

Проте, обставини, на які посилається державний виконавець, об`єктивно не підтверджені матеріалами виконавчого провадження.

Судом встановлено, що 02.11.2018 представник боржника вперше з`явився до державного виконавця з приводу даного виконавчого провадження.

Даних щодо того, що до цієї дати боржник була належним чином повідомлена про виконавче провадження матеріали цього провадження не містять.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 26.03.2019 відмовлено у задоволенні подання державного виконавця Оболонського районного відділу ДВС м.Києва Головного територіального управління юстиції в м.Києві Величко Р.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .. Відмовляючи у задоволенні подання, суд виходив із того, що державним виконавцем не доведено факт ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням третейського суду, а також того, що боржник отримала постанову про відкриття виконавчого провадження, мала реальну можливість добровільно виконати рішення суду.

Після цього, державним виконавцем 22.01.2020 направлено виклик боржнику про явку на 05.02.2020, який нею не отриманий.

Крім того, 22.01.2020 винесено постанови про арешту коштів боржника, які направлено до банківських установ.

Будь-яких інших виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення третейського суду не вчинялось.

Інші доводи, що зазначені у поданні державного виконавця були предметом оцінки суду при ухваленні судового рішення від 26.03.2019. Обставин, які б давали підстави вважати, що після цього ОСОБА_1 ухиляється від виконання грошових зобов`язань, державним виконавцем у поданні не наведено.

Відсутність майна, непогашення заборгованості, часті виїзди за межі території України не вказують на те, що боржник ухиляється від виконання своїх грошових зобов`язань.

При цьому, суд зауважує те, що обмеження конституційного права особи на свободу пересування може вважатись пропорційним та виправданим лише тоді, коли державою в особі її компетентних органів вжито всіх заходів, передбачений чинним законодавством, спрямованих на завершення виконавчого провадження. Надані суду матеріали виконавчого провадження про це не свідчать.

На підставі викладеного суд вважає правильним у задоволенні подання відмовити.

Керуючись ст. 441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Джулай Юлії Юріївни, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання її повного тексту до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м.Києва.

Повний текст ухвали виготовлено 06.04.2020

Суддя: А.М. Майбоженко