ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2078/20 Справа № 203/2519/19 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області

на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Куземи Яни Григорівни, заінтересована особа ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Куземи Я.Г. - задоволено.

Визнано неправомірними дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Куземи Я.Г. з проникнення 12 липня 2019 року до житла ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_1 (виконавче провадження №59279622).

Зобов`язано державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кузему Я.Г. повернути ОСОБА_1 описані та вилучені 12 липня 2019 року з квартири АДРЕСА_1 за актом про опис відповідного майна боржника речі (виконавче провадження №59279622).

Ухвала суду мотивована тим, що державним виконавцем було проігноровано вимоги пункту 4 частини 3 статті 18 Закону №1404-VІІІ, оскільки передумовою для примусового проникнення у приміщення боржника для його виселення є попереднє ухвалення судом у порядку статті 439 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) рішення про надання дозволу на таке проникнення. Зазначеної умови державним виконавцем дотримано не було, що потягло за собою неправомірність виконавчих дій з виселення та вилучення майна боржника.

В апеляційній скарзі Центральний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області просить вказане судове рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що держаним виконавцем було проігноровано вимоги пункту 4 частини 3 статті 18 Закону №1404-VІІІ, оскільки державний виконавець при здійсненні примусового виселення виконав вимоги передбачені положеннями ст.66 Закону №1404-VІІІ.

08 січня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в порядку передбаченому положеннями ст. 360 ЦПК України надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивований тим, що державний виконавець не звертався до суду із подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи, однак така дія є обов`язковою.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження №59279622 з виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 3).

12 липня 2019 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Куземою Я.Г. з участю понятих та працівників поліції, за відсутності та дозволу боржника, було здійснено примусовий вхід до квартири АДРЕСА_1 , про що свідчать відповідні акти державного виконавця.

При цьому було описано та вилучено усе особисте майно боржника, що знаходилось у квартирі.

Викладені обставини підтвердились копією матеріалів виконавчого провадження, наданого державним виконавцем на запит суду.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що обов`язковою передумовою для примусового проникнення у приміщення боржника для його виселення є попереднє ухвалення судом у порядку статті 439 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) рішення про надання дозволу на таке проникнення, оскільки зазначеної умови державним виконавцем дотримано не було, що потягло за собою неправомірність виконавчих дій з виселення та вилучення майна боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

За змістом статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 вказаного закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до вимог частини 1 статті 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.

При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Визначальним при реалізації виконавчих дій при проникненні до житла боржника є лише факт невиконання рішення суду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси громадян і є завершальною стадією судового провадження.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40), у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Встановивши, що державним виконавцем не здійснені всі дії для примусового виконання рішення суду, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано задовольнив скаргу ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець не звертався до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, оскільки при проникненні до житла ОСОБА_1 , як боржника, керувався заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , а тому звернення державного виконавця до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника у даному випадку є його правом, а не обов`язком державного виконавця, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 липня 2019 року вищевказане заочне рішення було скасовано, справу призначено до розгляду на 07 жовтня 2019 року.

Крім того, ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року провадження у справі зупинено до закінчення касаційного перегляду рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 серпня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, ухвалених у цивільній справі №201/18443/17 за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_4 О. ОСОБА_5 ., приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка С.В., третя особа АТ «Укрсоцбанк», про визнання електронних торгів недійсними, визнання незаконним та скасування свідоцтва, визнання протиправним та скасування рішення.

Отже, принцип обов`язковості судового рішення, який конкретизовано у статті 18 ЦПК України, не поширюється на заочне рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року, оскільки на даний час судом першої інстанції справа по суті не вирішена, тоді як державний виконавець міг діяти лише у суворій відповідності із Законом.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачені ст.367 ЦПК України підстави для скасування оскаржуваної ухвали - відсутні.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають, оскільки судове рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида