Справа №639/4221/20
Провадження №2/639/1425/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року Жовтневий районний суду м. Харкова у складі головуючого судді Рубіжного С.О. розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, третя особа: Харківський обласний державний нотаріальний архів про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , який діє на підставі Ордеру серії АХ №1017365 від 17.06.2020, із позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, третя особа: Харківський обласний державний нотаріальний архів про зняття арешту з майна, в якій просила суд зняти арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що накладений постановою слідчого СВ ГВПМ ДПІ Лазаревою Е.В. від 30 листопада 2000 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , запис № 5619809 щодо обтяження квартири. Тип обтяження: арешт. Підстава обтяження: постанова б/н, 30.11.2000, ДПІ Харківської області, власник: ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачу на праві спільної сумісної власності належить частка у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № 6-00-190973 від 30 травня 2000 року.

30 листопада 2000 року слідчим СВ ГВПМ ДПІ Лазаревою Е.В. було винесено Постанову про накладення арешту на майно, зокрема, з метою забезпечення цивільного позову / виконання вироку в частині можливої конфіскації майна слідчий ухвалив накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить обвинуваченій - Позивачу.

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.10.2001 року позивача було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 367 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України та призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, із стягненням штрафу в дохід держави 1700 гривень. Відповідно до ст. 75 КК України Позивача від призначеного покарання звільнили з випробувальним терміном 2 роки. Відповідно до ст. 3 п. А Закону України "Про амністію" від 5 липня 2001 року, який набрав чинності 21 липня 2001 року позивача від покарання звільнили.

07 вересня 2007 року реєстратором Першої Харківської нотаріальної контори, на майно за вищевказаною адресою було накладено арешт, реєстраційний номер обтяження № 5619809, на підставі Постанови ДПІ Харківської області від 30 листопада 2000 р. № б/а, архівний номер: 2528952НАRKOV, архівна дата 01.12.2000, дата виникнення 01.12.2000 р., № реєстра: 12550, внутр. № 63013F222DF146304426.

Позивач зазначає, що відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Своєчасно арешт з майна позивача знято не було, що і стало підставою для звернення позивача до суду з зазначеною позовною заявою.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, приходить до наступного висновку.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Частиною 1, 2 статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст.125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст.18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У частинах першій та третій статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Як передбачено ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України).

У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.

Вказана правова позиція була викладена у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17-ц та у Верховного суду від постанові 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви арешт на майно позивача було накладено саме в рамках кримінального провадження, за яким вона була обвинуваченою.

Окрім того, судом було встановлено, що спірні правовідносини виникли за дії КПК України від 1960 року.

Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України від 1960 року.

У 2012 році було прийнято новий Кримінально процесуальний кодекс України.

Відповідно до пункту 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2001 року позивача ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 367 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України та призначене покарання за ч. 2 ст. 367 КК України 3 року позбавлення волі, з позбавленням права займати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком 3 року, з стягненням штрафу в дохід держави в розмірі 1700 грн., за ч.2 ст. 366 КК України 2 роки позбавлення волі, з правом обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю.

Відповідно до ст. 42 КК України визначити остаточно покарання за їх сукупності, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у вигляді 3 років позбавлення свободи, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, із стягненням штрафу в дохід держави в розмірі 1700 грн.

Відповідно до ст. 75 КК України позивача від призначеного покарання звільнили з випробувальним терміном 2 роки.

Відповідно до ст. 3 п. А Закону України "Про амністію" від 5 липня 2001 року, який набрав чинності 21 липня 2001 року позивача від покарання звільнили.

Так, згідно ст. 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Так, питання про зняття арешту повинно розглядатися судом, який постановив вирок, а саме Жовтневим районним судом м. Харкова в порядку ст. 409 КПК України.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, третя особа: Харківський обласний державний нотаріальний архів про зняття арешту з майна слід відмовити, оскільки дана позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, суд роз`яснює позивачу його право звернутися з відповідною заявою до Жовтневого районного суду м. Харкова в порядку ст. 409 КПК України 1960 року.

Окрім того, як вбачається з доповідної складеною канцелярією з цивільних справ Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.07.2020 року, позивач вже зверталася до Жовтневого районного суду м. Харкова 02.07.2020 року з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, третя особа: Харківський обласний державний нотаріальний архів про зняття арешту з майна за вх. №17671/20, яка була зареєстрована за № справи 639/4059/20, провадження №2/639/1365/20 та автоматично розподілена на суддю Труханович В.В.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.07.2020 року у відкритті провадження по справі №639/4059/20, провадження №2/639/1365/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, третя особа: Харківський обласний державний нотаріальний архів про зняття арешту з майна відмовлено.

Згідно ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (п.п.22, 23 Рішення від 28 березня 2006 року, заява №23436/03) право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Враховуючи викладене, суд роз`ясню позивачу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Керуючись ст. ст. 10, 19, 44, 143-144, 186, 439 ЦПК України, ст.ст. 55,124 Конституції України, суд, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, третя особа: Харківський обласний державний нотаріальний архів про зняття арешту з майна відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 про її право звернутися з відповідною заявою до Жовтневого районного суду м. Харкова в порядку ст. 409 КПК України 1960 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

В силу пункту 3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу, на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 354 (строки апеляційного оскарження) продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст ухвали складено 15.07.2020 року.

Суддя С.О. Рубіжний