Дата документу 29.01.2020 Справа № 937/9025/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/9025/19 Головуючий у 1 інстанції: Юрлагіна Т.В.
провадження № 22-ц/807/334/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
29 січня 2020 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.
при секретарі: Семенчук О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОЛ» у особі директора Шостака Олега Вікторовича та ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОЛ» в особі директора товариства Шостака Олега Вікторовича до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень,-
У жовтні 2019 року ТОВ «БІОЛ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору оренди нежитлових приміщень, в якому просило суд визнати недійсним договір оренди № Д нежитлових приміщень від 28.12.2006 року в частині визначеного в п. 2.1 розміру орендної плати у сумі 788 375,79 грн. щомісячно, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «БІОЛ» в особі директора Шостака О.В.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року відмовлено у відкритті провадження по справі.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ТОВ «БІОЛ» у особі директора Шостака О.В. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її необгрунтованість, неправильне визначення судом дійсного предмету та суб`єктнго складу спору, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
ОСОБА_1 також подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неврахування правових позицій ВС щодо належності цього спору суду загальної юрисдикції, просить скасувати ухвалу суду, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд питання про відкриття провадження у справі.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, представників сторін, які підтримали апеляційні скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційні скарга підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник з корпоративних відносин, а тому справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Такі висновки суду першої інстанції апеляційний суд визнає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що ТОВ «БІОЛ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору оренди № Д нежитлових приміщень від 28.12.2016 року щодо визначено в пункті 2.1. орендної плати у розмірі 788 375,70 грн. щомісяця, оскільки директор ТОВ «БІОЛ» - Шостак ОСОБА_2 не підписував договір з даними умовами. Вказував, що між ОСОБА_1 та ТОВ «БІОЛ» в особі директора Шостака О.В. діє договір оренди № Д нежитлових приміщень від 28.12.2016 року, відповідно до п. 2.1 якого сторони погодили розмір орендної плати в сумі 153 714,28 грн. щомісяця.
Посилаючись на те, що вказаний договір із визначеним в ньому розмірі орендної плати у сумі 788 375,70 грн. ТОВ «БІОЛ» не укладався та його керівником в особі ОСОБА_3 з такими умовами не підписувався, позивач у відповідності до положень ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України просив визнати його недійсним в цій частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України, ГПК України, КПК України або КУпАП - віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.
У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.
Відповідно до ст. 125 Конституції України, система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації і визначається законом.
Статтею 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що
система судів загальної юрисдикції відповідно до Конституції України будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Згідно ст.22 вказаного Закону, місцевий суд є судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності. За змістом ч. 3 цієї норми, місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх юрисдикції.
Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством, а у разі відсутності прямої вказівки закону застосовується принцип розмежування підвідомчості за суб`єктним складом.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України, до компетенції господарських судів віднесені справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов`язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.
Отже, виходячи з положень наведеної норми, господарському суду підвідомчі корпоративні спори: між учасниками товариства; між учасником та господарським товариством, які мають бути пов`язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства.
Враховуючи зазначене, слід прийти до висновку, що не всі взаємовідносини товариства та його учасника є корпоративними, а лише ті, які виникли щодо управління чи діяльності юридичної особи.
Згідно ч. 3 ст. 167 ГК України, корпоративними відносинами є відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. При цьому, корпоративними правами, в силу ч. 1 цієї норми, є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Таким чином, за змістом статті 167 ГК України ознаками корпоративних прав є те, що суб`єктом цих прав є особа, яка має частку в статутному фонді (майні) товариства та набула правомочностей, передбачених законом та статутом товариства (організаційних та майнових). Та спір пов`язаний саме зі здійсненням таким учасником чи товариством передбачених статутом прав.
Як вбачається зі скарг сторін, вони вважають, що між ними склалися виключно цивільно-правові відносини, а предметом спору є захист цивільного права, а не захист корпоративних прав, зокрема, ТОВ "БІОЛ" захищає свої права як орендар, позиваючись до орендодавця фізичної особи ОСОБА_1 , який є власником приміщень, що є об`єктами оренди.
Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник щодо визнання недійсним договору, укладеного між ТОВ «БІОЛ» та ОСОБА_1 , яким було визначено зобов`язальні правовідносини сторін спору з приводу оренди нежитлових приміщень, які передавались для здійснення орендарем підприємницької діяльності.
Відповідно до п. 1.5 Договору приміщення є особистою власністю орендодавця - ОСОБА_1 .
Отже, слід звернути увагу на те, що ОСОБА_1 , укладаючи договір оренди свого майна, не ставив на меті реалізацію жодних корпоративних прав, а діяв виключно як власник цього майна. За таких умов, оспорюваний договір не є предметом корпоративних відносин сторін по справі. У зв`язку з чим вимога про визнання недійсним цього договору жодним чином не впливає на корпоративні права ОСОБА_1 щодо ТОВ «БІОЛ», яким заявлено позов до нього не як до учасника або засновника товариства, а до фізичної особи власника майна та його орендодавця.
В даному випадку має місце цивільно-правовий договір оренди між фізичною та юридичною особою. А той факт, що фізична особа, окрім того, що є власником орендованого майна, являється також і засновником орендаря, не змінює суті правовідносин.
Таким чином, застосувавши положення статті 167 ГК України та зробивши висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є корпоративними, суд першої інстанції не врахував, що ТОВ «БІОЛ» звернулось до суду за захистом своїх прав до ОСОБА_1 не як до учасника товариства, а як до орендодавця за договором оренди.
У зв`язку із чим, позовні вимоги ТОВ «БІОЛ» про визнання недійсним договору ґрунтуються на цивільно-правових нормах, а не виникають з корпоративних правовідносин.
Враховуючи викладене, спір між позивачем та відповідачем за своєю правовою природою не є спором між юридичною особою та її учасником, і не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України є необґрунтованим.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року постановлено з порушенням норм процесуального права, вона як предмет оскарження учасників справи підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (повторне вирішення питання щодо відкриття провадження у справі).
Керуючись ст. 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст. 379, ст.ст. 381-384 ЦПК України
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОЛ» у особі директора Шостака Олега Вікторовича та ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року скасувати. Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: