ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/3732/18 Головуючий суддя І інстанції Єжов В. А.
Провадження № 22-ц/818/1732/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Єжова В.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування правових наслідків нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування, інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

встановив:

12 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про застосування правових наслідків нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 був членом СТ «Мрія», мав у користуванні земельну ділянку НОМЕР_3 площею 0,06 га, розташовану на території товариства та побудував садовий будинок з допоміжними спорудами.

14 січня 2010 року відповідач продав йому садовий будинок з допоміжними спорудами, розташований на земельній ділянці площею АДРЕСА_6 » про що між сторонами був укладений відповідний договір купівлі-продажу. Продаж садового будинку вчинено за 120000 грн, які відповідач отримав ще до підписання договору (п.3 договору). ОСОБА_2 добровільно не звільнив будинок та земельну ділянку, продовжував безпідставно користуватися майном.

Зазначив, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у задоволенні його позовних вимог відмовлено. Суд у рішенні дійшов висновку про нікчемність договору купівлі - продажу від 14 січня 2010 року в зв`язку з недотриманням вимог про нотаріальне посвідчення.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 за укладеним Договором купівлі-продажу від 14 січня 2010 року 120 000 грн., проценти за користування безпідставно набутими коштами за період з 14 січня 2010 по 11 червня 2018 року складають 125796,18 грн, інфляційне збільшення з липня 2015 року по квітень 2018 року - 11520 грн, три проценти річних за період з 21 червня 2017 по 11 червня 2018 року в розмірі 3501,55 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів щодо набуття або зберігання відповідачем грошових коштів у сумі 120000 грн за рахунок позивача, а тому підстав для стягнення коштів з відповідача не вбачається.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що рішенням суду від 16 грудня 2016 року встановлено нікчемність договору купівлі-продажу виключно з підстав недотримання сторонами в момент його укладення вимоги про його нотаріальне посвідчення. Судом не встановлювалось, що за цим договором відповідач нібито не отримував від покупця грошових коштів. Оскільки правочин визнаний нікчемним, то відповідач безпідставно володіє сплаченими йому грошовими коштами в розмірі 120 000 грн. вже на протязі більше десяти років і не повертає їх.

Зауважив, що ОСОБА_2 не спростував і фактично не заперечував той факт, що за продаж нерухомого майна ним було отримано від покупця грошові кошти у розмірі 120 000 гривень, факт власноручного написання ним договору купівлі-продажу і не оспорював.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Шевченко Г.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду залишити без змін.

Вказав, що судом обґрунтовано не було взято до уваги аргумент позивача, що за умовами п. 3 договору ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 120000 грн, оскільки цей договір внаслідок недотримання обов`язкової для таких договорів нотаріальної форми є не укладений, тобто згідно ст. 78 ЦК України є недопустимим доказом.

Внаслідок цього такий нікчемний договір згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює позитивних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у тому числі про реституцію.

Вважає, що у даному випадку можливо застосування приписів ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувачів майно у разі набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави або якщо підстави, на який майно набулося, згодом відпала. Проте у справі відсутні докази того, що відповідач набув або зберіг грошові кошти у сумі 120000 горн за рахунок позивача, тому вважає, що позивач не довів порушення його права відповідачем.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, за учасників справи, які належним чином повідомлялися про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися і своїх представників не надіслали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її апеляційному розгляду, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його права відповідачем, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 120000 грн, і як наслідок про відсутність підстав для задоволення похідних вимог про стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами за період з 14.01.2010 по 11.06.2018 у розмірі 125796,18 грн, інфляційного збільшення в розмірі 11520 грн, трьох процентів річних за період з 21.06.2017 по 11.06.2018 в розмірі 3501,55 грн.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру (не договірного) безпосередньо між власником та володільцем майна.

Матеріалами справи підтверджено, що 14.01.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу у простій письмовій формі ( а.с.18).

Згідно з п.1 вищевказаного договору продавець передав, а покупець прийняв у власність садовий будинок з допоміжними спорудами, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0600 га, що розташована на території Харківського району Харківської області садівниче товариство «Мрія», ділянка НОМЕР_3.

Відповідно до п.3 договору продаж здійснено за 120000 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Під договором купівлі-продажу від 14.01.2010 стоять підписи ОСОБА_1 та відповідача у справі ОСОБА_2 і цей факт відповідачем не заперечувався.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16.12.2016 у справі №635/7224/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.06.2017, встановлено що на підставі ч.1 ст. 210 та ч.3 ст. 640 ЦК України договір купівлі-продажу від 14.01.2010 за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 юридично не є укладеним та відсутні підстави вважати позивача власником садового будинку, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України є обставиною, яка не потребує доказування при розгляді іншої справи.

П.3.3 статуту Садівничого товариства «Мрія» встановлено, що члени садівничого товариства мають право добровільно вийти із садівничого товариства за письмовою заявою в разі продажу садового будиночка та земельної ділянки, якщо вона одержана у приватну власність (а.с.11-17).

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статей 6, 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Нормами ст.ст. 639, 640 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Отже, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватися відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом правильно встановлено, що укладений договір купівлі-продажу є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, так як його недійсність встановлена законом (ч. 1 ст.220 ЦК України), а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Разом з тим, вирішуючи питання щодо можливості стягнення грошових коштів з відповідача, суд вважав, що позивачем не надано суду достовірних, переконливих та достатніх доказів, які дають змогу дійти висновку про отримання відповідачем грошових коштів в сумі 120000 грн за нікчемним договором купівлі-продажу від 14.01.2010 року, зазначивши у рішенні про те, отримання відповідачем грошових коштів у вказаній сумі не підтверджено.

Колегія суддів вважає ці висновки суду необґрунтованими з огляду на те, що п. 3 укладеного сторонами згаданого договору купівлі-продажу від 14.01.2010 року продаж було здійснено за 120000 (сто двадцять тисяч) гривень, які продавець ОСОБА_2 отримав від покупця ОСОБА_1 повністю, ще до підписання цього договору (а.с. 18). Той факт, що згаданий договір є нікчемний не свідчить про те, що цей доказ є неналежний чи недостовірний, оскільки згідно ст. 216 ЦК України не створює позитивних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а саме:

1. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особо

Таким чином, заявлені вимоги ОСОБА_1 підлягають захисту за допомогою правового механізму, передбаченому ст. 1212 ЦК України.

Наведені з цього приводу заперечення проти скарги не відповідають змісту вказаних норм права і тому колегія суддів їх відхиляє.

У даному випадку можливо застосування приписів ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати від відповідача 120000 грн., оскільки підстава, на який загадані кошти були ним набуті, відпала у результаті встановлення за ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у цивільній справі № 635/7224/16-ц нікчемності цього договору (а.с. 20-21).

Заперечення відповідача щодо недоведеність факту набуття або збереження відповідачем грошових коштів у сумі 120000 горн за рахунок позивача спростовуються підписом ОСОБА_2 під вищевказаними умовами п. 3 договору купівлі-продажу від 14.01.2010 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення не вимагається.

Оскільки факт нікчемності вказаного договору внаслідок відсутності обов`язкової у такому випадку нотаріальної форми був встановлений ухвалою суду апеляційної інстанції 21 червня 2017 року, то колегія суддів частково не погоджується із розрахунками позивача і вважає, що згідно ст. 536 ЦК України проценти за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати після 21.06.2017.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Р озмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з відповідача крім безпідставно набутих грошових коштів в сумі 120000 грн. проценти за користування безпідставно набутими коштами за період з дати їх отримання 14 січня 2010 року по 11 червня 2018 року у розмірі 125 796, 18 грн., та відповідно до ст. 625 ЦК України - інфляційні збитки у розмірі 11 520 грн. та 3 відсотки річних за період з 21 червня 2017 року по 11 червня 2018 року у розмірі 3501, 37 грн., а всього - 260817,55 грн. Позивач у зв`язку з цим навів у позові відповідні розрахунки, а.с. 3 на звороті - а.с. 5.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

При цьому обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені правові висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі №607/3956/14-ц, провадження № 61-31812св18.

Так, згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 до звернення до суду не заявляв до відповідача вимог про повернення 120000 грн., то заявлені з передбачених ст. 625 ЦК України підстав вимоги, які є відповідальністю за порушення зобов`язання, про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних у заявлений у позові період - є безпідставними.

При цьому нараховані позивачем відповідно до ст. 536 ЦК України проценти є обґрунтованими лише за період після встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, оскільки відповідно до змісту наведеної норми ст. 216 ЦК України позитивні юридичні наслідки для нарахування відсотків цей договір від 14.01.2010 року створює лише в контексті наслідків, що пов`язані з його недійсністю.

Тому колегія суддів вважає обґрунтованими розрахунки про стягнення відсотків за період з 22.06.2017 по 11.06.2018 року, що складає суму 17344,11 грн. В іншій частині позов ОСОБА_1 не доведений.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задовольнити лише в частині стягнення з ОСОБА_2 нам його користь безпідставно набутих коштів на суму 120000 грн та процентів за користування чужими коштами у розмірі 17344 грн.11 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити, за недоведеністю.

Таким чином, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм матеріального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє скаргу, скасовує оскаржене рішення суду повністю та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову.

Ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, колегія вирішує у відповідності до положень статті 141 ЦПК України питання про відшкодування понесених позивачем судові витрат у справі по сплаті судового збору до суду першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2019 року - скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування правових наслідків нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування, інфляційних втрат та трьох відсотків річних -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) безпідставно набуті кошти у сумі 120000 грн., проценти у розмірі 17344 грн.11 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6520,45 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 липня 2020 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.