ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Херсон

Номер справи: 661/4612/19

Номер провадження: 22-ц/819/136/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Радченка С.В.,

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє також як представник ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки ОСОБА_2 , 2003 року народження, звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, вказавши заінтересованою особою ОСОБА_3 .. Заява мотивована тим, що вона разом з донькою проживають в будинку АДРЕСА_1 , вказане домоволодіння належить на праві приватної власності її батьку (діду ОСОБА_2 ) - заінтересованій особі у вказаній справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник вказує, що даний будинок збудовано на початку двадцятого століття, а останній ремонт в будинку проводився в 1953 році. Поступове руйнування будинку спричиняє незручності для проживання та потенційну загрозу для життя та здоров`я його мешканців. Заявник обґрунтувала звернення з вказаною заявою тим, що на початку двохтисячних років ОСОБА_3 провів водопровід в кухню будинку під несучою стіною. У якості водопровідної труби ним використано гумовий шланг для поливу, який руйнується, вода проникає в усі приміщення, внаслідок чого в будинку розповсюджується пліснявий грибок. Вказує, що 02.09.2019 року ОСОБА_2 захворіла та їй було поставлено діагноз «гострий бронхіт». Також зазначає, що ОСОБА_3 забороняє здійснити заміну старих вікон на нові металопластикові.

ОСОБА_3 в своїй заяві вказує, що ознакою вчинення тривалого та повторюваного психологічного тиску на неї і на її дитину та ризику його подальшого повторення є те, що:

1) в березні 2019 року ОСОБА_3 вимкнув опалення в помешканні та постачання газу на їх кухню. Зловживаючи статусом власника будинку, вимагав гроші за опалення, хоча пояснень чи обрахунків не надавав. Подачу газу на кухню відновив після бесіди з представником Служби у справах дітей та дільничним офіцером Поліції;

2) ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про зняття старшої доньки заявниці ОСОБА_4 , 1992 року народження, з місця реєстрації у вказаному будинку та визнання її такою, що втратила право користування цим житлом;

3) з кухонної мийки, якою користується ОСОБА_3 , через приєднану трубу вода з мийки витікає просто під фундамент будинку на відстані від 1,5 метри від кімнати заявниць;

4) ОСОБА_3 поводиться підкреслено брутально, слів у присутності дитини не добирає.

З метою запобігання вчинення протиправних дій та поновлення і забезпечення порушеного права та безпеки в його реалізації, просила суд: винести рішення про видачу обмежувального припису ОСОБА_3 , строком на шість місяців, що включає:

- обмеження вчиняти будь-які дії (в тому числі - вербальним способом), що перешкоджають у користуванні майном (житловий простір, відведений домовласником для проживання заявниць), як об`єктом спільної сумісної власності для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- обмеження спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_5 у брутальній формі;

- покладення на ОСОБА_3 обов`язку усунення перешкод ОСОБА_1 до усіх об`єктів та модулів домоволодіння, що потребують ремонту або заходів благоустрою.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником не доведено конкретних фактів вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства у будь-якій формі відносного неї та тим більше відносно неповнолітньої ОСОБА_6 . Суд вказав, що надані ОСОБА_1 докази підтверджують конфліктні відносини з приводу технічного стану будинку та проведення певних ремонтних робіт, проти яких ОСОБА_3 , як власник будинку, заперечує. Суд не встановив ризиків настання будь-якого насильства з баку заінтересованої особи стосовно ОСОБА_1 та її дитини. Суд першої інстанції дійшов висновку, що заявник не довела, що вона та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 є особами, які постраждали від насильства з боку ОСОБА_3 і потребують захисту в порядку передбаченому ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернулась ОСОБА_1 , яка вказує, що суд першої інстанції в порушення вимоги ст. 350-5 ЦПК України розглянув справу без її участі, в зв`язку з чим не встановив всіх обставин справи, не розглянув вимоги заяви та підстави звернення до суду, предмет оспорюваного права заявників та способу їх поновлення. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про винесення обмежувального припису.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду до судового засідання не з`явились. ОСОБА_1 в заяві на адресу суду апеляційної інстанції просить справу розглянути за її відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону визначено, що:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;(пункт 4 частини першої статті 1 Закону);

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини першої статті 1 Закону);

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 частини першої статті 1 Закону).

Дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства (пункт 2 частини першої статті 1 Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства.

Положеннями частин першої, другої статті 350-6 ЦПК України встановлено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або ЗУ «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до ч.2 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 574-д від 21.04.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 11 осіб, в тому числі власник будинку заінтересована особа ОСОБА_3 , дочка власника - заявник ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 , онука власника (а.с. 6-7).

Із змісту заяви вбачається, що заявник не оспорює право власності заінтересованої особи ОСОБА_3 на вищевказаний будинок.

Отже, ОСОБА_1 та її неповнолітня донька проживають та зареєстровані у вказаному будинку, як члени сім`ї власника.

Необхідність видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_3 заявник аргументує вчиненням щодо неї та її дитини психологічного та економічного насильства, тим, що ОСОБА_1 , як власник будинку не надає своєї згоди на проведення ремонтних робіт в будинку, в березні 2019 року вимкнув опалення та постачання газу, вимагає з неї гроші, не надаючи обрахунків та звернувся до суду з позовом про зняття старшої доньки заявниці ОСОБА_4 , 1992 року народження, з місця реєстрації у вказаному будинку та визнання її такою, що втратила право користування цим житлом.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції в повній мірі оцінивши всі докази, що надані заявником дійшов правильного висновку, що вказані докази свідчать про наявність тривалого побутового конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджують того, що ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство по відношенню до заявника та її дитини, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що заявником жодним доказом не доведено факту вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства у будь-якій формі відносно дитини ОСОБА_2 , а тому правильно відмовлено в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису в частині обмеження спілкування з постраждалою дитиною в брутальній формі.

Заявлені ОСОБА_1 заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , у виді обмеження вчиняти будь-які дії (в тому числі - вербальним способом), що перешкоджають у користуванні майном (житловий простір, відведений домовласником для проживання заявниць), як об`єктом спільної сумісної власності для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , також не підлягають задоволенню, оскільки, як слідує з наданих заявником доказів, вказаний будинок не є об`єктом спільної сумісної власності, ні вона ні її донька не є співвласниками даного будинку. ОСОБА_1 не доведено, що власник будинку перешкоджає їм проживати у виділених їм належному йому будинку.

Заявлені ОСОБА_1 заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , у виді покладення на ОСОБА_3 обов`язку усунення перешкод ОСОБА_1 до усіх об`єктів та модулів домоволодіння, що потребують ремонту або заходів благоустрою, не передбачені ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та виходять за межі застосування вказаного Закону, та можуть призвести до порушення прав власника будинку ОСОБА_3 , в разі розгляду таких вимог в порядку окремого провадження в справі про видачу обмежувального припису.

Посилання заявника, як на один із доказів психологічного насилля, на те, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про зняття старшої доньки заявниці ОСОБА_7 , 1992 року народження, з місця реєстрації у вказаному будинку та визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, не може свідчити про вчинення психологічного насилля щодо заявниці та її молодшої доньки, оскільки право звернення особи до суду за захистом своїх прав передбачене Законами України та не може бути обмежене.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено надані заявником докази та правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду (частина 2 ст.350-5 ЦПК України).

Частиною 9 ст.128 ЦПК України передбачено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Каховським міськрайонним судом Херсонської області 11 листопада 2019 року відкрито провадження за вказаною справою та призначено судове засідання на 14-00 годину 13 листопада. Заявника повідомлено про виклик до суду шляхом направлення судової повістки через засоби мобільного зв`язку - SMS повідомленням. Однак, в зв`язку з не доставкою SMS повідомлення до призначеного судом часу розгляду, розгляд справи було відкладено на 18 листопада 2019 року на 11-00 годину. Заявник не заперечує, що отримала вказану повістку про виклик до суду, отже була належним чином повідомлена.

18 листопада 2019 року на 11-00 годину заявник та заінтересована особа до судового засідання не з`явились, матеріали справи не містять даних про наявність заяв про причини неявки та прохання відкласти розгляд справи.

Колегія суддів вважає юридично безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд не мав права розглядати справу за відсутності заявника, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 3 ст.294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч.3 ст.42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Статтею 223 ЦПК України передбачено наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Так, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК).

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК).

Таким чином, розглянувши справу про видачу обмежувального припису за відсутності заявниці, що була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального права, які б слугували підставою для скасування судового рішення.

Заявник в судове засідання до суду апеляційної інстанції також не з`явилась, просила розглядати справу за її відсутності, будь-яких нових доказів, які б спростовували висновок суду першої інстанції про те, що вона та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 не є особами, які постраждали від насильства з боку ОСОБА_3 і не потребують захисту в порядку передбаченому ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не надала.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ ЦПК України

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: В.О. Бездрабко

С.В. Радченко