ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року

м. Харків

Справа № 643/18862/19

Провадження № 22-ц/818/749/20

Харківський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби в Харківській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року в складі судді Поліщук Т.В.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 подав до суду заяву, в якій просить встановити, що рапорт ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням без дати його складання та реєстрації не має юридичної сили та не відповідає вимогам Інструкції, затвердженої Наказом МВС України від 24.11.2003 № 1440, заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби в Харківській області.

Заявник зазначає, що наказом Голови Державної Податкової Адміністрації України від 15.02.2007 № 294-о ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління податкової міліції ДПА в Харківській області. Наказом Голови ДПА в Харківській області № 550-о від 09.10.2008 ОСОБА_1 з 04.03.2008 звільнено з Управління податкової міліції ДПА в Харківській області на підставі його рапорту, який не зареєстрований та не містить дати складання. Заявник вказує, що вказаний рапорт втратив свою юридичну силу та не міг бути застосований відносно ОСОБА_1 при його звільненні. У вересні 2008 ОСОБА_1 звернувся до керівника УПМ ДПА в Харківській області про звільнення його за віком, цей рапорт також в порушення Інструкції, затвердженої Наказом МВС України 24.11.2003 № 1440, не реєструвався, та ОСОБА_1 було звільнено саме за власним бажанням, а не за віком. Метою ОСОБА_1 є з`ясування та підтвердження факту застосування відносно нього при звільненні незареєстрованого рапорту, який потягнув правові наслідки, та з заяви не вбачається спір про право.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 , заінтересована особа - ГУ Державної податкової служби в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити до суду першої інстанції за встановленою підсудністю. Зазначає, що з поданої ним заяви не вбачається, що виникає спір про право, пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. А при відсутності цих елементів не може бути й спору про право.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 , заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення. Роз`яснено учасникам справи, що відповідно до статті 360 ЦПК України вони мають право подати до Харківського апеляційного суду в письмовій формі відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Копію апеляційної скарги та ухвали суду про відкриття провадження у справі отримано Головним управлінням Державної податкової служби в Харківській області 18 грудня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду засобами поштового зв`язку 23 грудня 2019 року, Головне управління ДПС у Харківській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року залишити без змін. Зазначає, у справі існує спір про право, який є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виник у зв`язку з виконанням суб`єктом владних повноважень - ГУ ДПС владних управлінських функцій.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 , заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення. Призначено справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 11 год. 20 хв. 29 січня 2020 року.

29 січня 2020 року ОСОБА_1 подана заява про уточнення вимог апеляційної скарги, яка не містить докази надсилання копії відповідних доповнень іншим учасникам справи, у зв`язку з чим, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 364 ЦПК України не враховує відповідні доповнення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення з`явившихся учасників процесу, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.

Згідно з положеннями п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставою апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, тому спори між учасниками цих правовідносин є публічно-правовими, а їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Зі змісту заяви про встановлення юридичного факту вбачається, що між Головним управлінням Державної податкової служби в Харківській області та ОСОБА_1 виник спір щодо підстав його звільнення.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначає, що наказом Голови Державної Податкової Адміністрації України від 15.02.2007 № 294-о ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління податкової міліції ДПА в Харківській області. Наказом Голови ДПА в Харківській області № 550-о від 09.10.2008 ОСОБА_1 з 04.03.2008 звільнено з Управління податкової міліції ДПА в Харківській області на підставі його рапорту, який не зареєстрований та не містить дати складання. Заявник вказує, що вказаний рапорт втратив свою юридичну силу та не міг бути застосований відносно ОСОБА_1 при його звільненні. У вересні 2008 ОСОБА_1 звернувся до керівника УПМ ДПА в Харківській області про звільнення його за віком, цей рапорт також в порушення Інструкції, затвердженої Наказом МВС України 24.11.2003 № 1440, не реєструвався, та ОСОБА_1 було звільнено саме за власним бажанням, а не за віком.

Метою ОСОБА_1 є з`ясування та підтвердження факту застосування відносно нього при звільненні не зареєстрованого рапорту у відповідності до вимог Інструкції, який потягнув правові наслідки та має бути приведений до відповідності вимогам Інструкції.

З невідомих причин ОСОБА_1 було звільнено саме за власним бажанням, а не за віком, хоча на момент звільнення йому виконалось 50 років та на ОСОБА_1 розповсюджувалась стаття звільнення саме за віком.

Зазначені обставини підтверджують факт застосування відносно ОСОБА_1 при його звільненні, не зареєстрованого рапорту в порушення вимог Інструкції, який для нього має важливе значення.

Разом з тим, ОСОБА_1 зазначає, що при розгляді цієї справи не виникає спір про право, оскільки він вже використав своє конституційне право та був на особистому прийомі в ДФС України саме з цього питання, де йому роз`яснено, що це питання він має вирішувати в суді.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Можна зробити висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Разом з тим, згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) урегульовано як Законом України «Про державну службу», так і спеціальними законами.

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю усіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виник у зв`язку з виконанням суб`єктом владних повноважень - ГУ ДПС у Харківській області владних управлінських функцій.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Якщо вирішення спору має відбуватися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, то згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження.

У справі, що розглядається, вирішення спору із суб`єктом владних повноважень щодо підстав звільнення ОСОБА_1 має розглядатися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі.

Доводи в апеляційній скарзі висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Порушень процесуального права, які могли б призвести до скасування ухвали суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та її скасування.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 січня 2020 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна