Справа № 761/8847/20
Провадження № 6/761/499/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мальцев Д.О.,

при секретарі Чугаєвій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду подання старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Г.Ю.Городня про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,-

В С Т А Н О В И В:

Старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Г.Ю. Городня (далі по тексту - виконавець) звернувся до суду із поданням, відповідного до якого просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 - до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - Відділ) перебуває виконавче провадження № 53197675 з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 760/16969/15-ц від 08.08.2016 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 1661392, 18 грн. 17.12.2016 виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 17.02.2017 постановою накладено арешт на майно боржника, 15.08.2018 постановою накладено арешт на кошти боржника на рахунках в банківських установах України. Виконавцем також було встановлено, що боржник відкритих рахунків в банківських установах України не має, не має також зареєстрованих транспортних засобів, не отримує пенсію, не працевлаштований. Крім того, за боржником не зареєстроване і нерухоме майно, державний кордон України не перетинав.

Виконавцем було встановлено, що боржник є одним із засновником АО «Група адвокатів України».

Однак виконавцем було встановлено, що боржник відсутній за адресою: АДРЕСА_1, за адресою - АДРЕСА_2.

Також виконавцем було направлено вимогу до КМР про надання інформації про зареєстроване місце проживання боржника.

Станом на день звернення до суду з вказаним поданням боржник рішення суду не виконав, бедь-яких пояснень з приводу неможливості виконання рішення суду не надав.

З огляду на наведене, боржник ухиляється від виконання рішення суду та не вчиняє жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду, а тому виконавець звернувся до суду з вказаним поданням.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України, суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

В судове засідання державний виконавець не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження № 53197675 з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 760/16969/15-ц від 08.08.2016 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 1661392, 18 грн.

Рішення суду набрало законної сили 09.03.2016.

27.12.2016 постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №53197675.

В матеріалах справи наявний супровідний лист від 27.12.2016 про направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, разом з тим відсутні докази того, що постанова була отримана боржником та докази того, що останній був ознайомлений з її змістом.

17.02.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

14.06.2018 державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника.

Крім того, виконавцем було встановлено відсутність зареєстрованого нерухомого майна за боржником.

15.08.2018 виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до ряду банківських установ України.

Однак за результатами перевірки наявної в банківських установах України інофрмації, відкритих рахунків у боржника не було виявлено виконавцем.

Крім того, виконавцем було зроблено ряд запитів до Пенсійного фонду, Державної фіскальної служби України у період з 14.06.2018 по 29.01.2020, з відповідей на які вбачається, що відкритих боржником як ФОП рахунків боржник не має, дохід у звітному період не отримував, пенсію не отримує, відомості про офіційне працевлаштування відсутні.

Також виконавцем було встановлено, що інформація в МВС щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів відсутня, кордон боржник не перетинав.

29.01.2020 виконавцем винесені постанови про арешту коштів боржника, а саме грошових коштів, які містяться на рахунку АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк».

29.01.2020 виконавцем винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних.

Крім того, у березні 2020 року виконавцем до Київської міської ради направлено Вимогу державного виконавця про надання інформації з Реєстру територіальної громади м. Києва щодо місця реєстрації боржника.

В своєму поданні виконавець зазначає, що оскільки боржником рішення суду не виконано, будь-яких пояснень щодо неможливості невиконання рішення суду боржником виконавцю не надано, вказані дії боржника свідчать про те, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду, що стало підставою для звернення до суду з вказаним поданням.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до положень п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Положеннями п. 2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, подання про тимчасове обмеження у праві виїзду, має обов`язково містити, зокрема, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Так, під ухиленням від виконання зобов`язання слід розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

Згідно положень ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Крім того, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" ("Gochev v. Bulgaria" від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" ("Ignatov v. Bulgaria", 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст. 2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі "Хлюстов проти Росії" ("Khlyustov v. Russia" від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд дійшов висновку, що на даний час обмеження боржника у праві виїзду за межі України створює несправедливий дисбаланс між його правами, зокрема, правом на виїзд за межі України, та публічним інтересом, оскільки приватним виконавцем не доведено, що таке обмеження дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що боржник мав можливість виконати рішення суду, проте умисно ухилився від його виконання, зокрема, не надано доказів того, що боржник вчиняє будь-які дії, що перешкоджають державному виконавцю проведення ряду виконавчих дій.

Враховуючи все вищенаведене, в судовому засіданні не підтвердився той факт, що боржник має можливість виконати рішення суду, проте свідомо ухиляється від його виконання.

Доказів протилежного виконавцем не надано.

При цьому, самого лише посилання виконавця на ту обставину, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду, не достатньо для застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України.

Також відсутні також докази, які б давали підстави вважати, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що боржник не перетинав державний кордон.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд дійшов висновку, що на даний час обмеження боржника у праві виїзду за межі України не відповідає вказаним критеріям, зокрема, не знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом, відсутні докази про те, що таке обмеження сприятиме виконанню рішення суду, а тому подання державного виконавця є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 37, 352-355, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Г.Ю.Городня про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, - відмовити.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя: