Дата документу 15.04.2020 Справа № 336/7890/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/7890/19 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження №22-ц/807/1237/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою доОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 01 жовтня 2011 року між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №453.

Від шлюбу в них є діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюбні відносини у них з відповідачем припинені. Відповідач добровільно на утримання дітей матеріальної допомоги не надає, діти проживають разом з ОСОБА_2 та знаходяться на її утриманні.

У зв`язку з тим, що матеріальний стан позивачки не дозволяє їй в повній мірі та належним чином забезпечувати дітей, придбавати одяг та ліки для них, оплачувати комунальні платежі, а відповідач добровільно на її користь аліменти на утримання дітей не надає, вимушена звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

Із урахуванням зазначеного позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј від заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 відсотків прожитового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ј від заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 відсотків прожитового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 17грудня 2019 року, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при винесенні рішення не встановив дійсного факту невиконання відповідачем свого обов`язку по утриманню дітей та не врахував того факту, що позивач ОСОБА_2 не працює, не має джерел доходу та не може самостійно утримувати дітей, натомість ОСОБА_1 надає їм матеріальну допомогу для задоволення побутових потреб. Крім того, зазначає, що шлюб між ними не розірвано, позивач та діти проживають разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку, що належить на праві приватної власності батьку ОСОБА_1 .

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 10 березня 2019 року (а.с. 65-66), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України (а.с. 67-68).

В силу вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законе рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Судом правильно встановлено, що 01 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 від 01 жовтня 2011 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №453. ( а.с. 7).

Під час перебування у шлюбі в сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилися дві доньки: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 від 24 липня 2012 року та свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 від 03 вересня 2015 року. ( а.с. 8-9).

З матеріалів справи вбачається, що сторони проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 ., проте шлюбні відносини між сторонами припинені.

Після фактичного припинення шлюбних відносин діти проживають разом з позивачкою ОСОБА_2 та перебувають на утриманні.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

08 липня 2017 року набрав чинності Закон України від 17 травня 2017 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання", яким частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: "Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку".

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1 не надає позивачці матеріальної допомоги на утримання дітей, внаслідок чого з нього на користь ОСОБА_2 слід стягнути аліменти на двох дітей.

Оскільки за змістом указаних норм права спосіб стягнення аліментів визначається судом за вибором позивача, тобто одного з батьків, із яким проживає дитина та знаходиться на його утриманні, а суд не вправі виходити за межі заявлених вимог і визначати спосіб стягнення аліментів на дитину на власний розсуд, то суд першої інстанції правомірно присудив з ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частці від його заробітку (доходу).

Судом першої інстанції під час вирішення позовних вимог про стягнення аліментів враховано усі істотні обставини, що могли вплинути на визначення розміру аліментів, застосовано Закон України "Про прожитковий мінімум" та виходив виключно із інтересів дітей.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених вимог закону, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Також суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 є здоровою та працездатною особою, не має інших утриманців.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Твердження відповідача про те, що він надає матеріальну підтримку сім`ї не є підставою для звільнення його від сплати аліментів на утримання дітей, адже обов`язок утримувати дітей до повноліття покладається на обох батьків.

Додані відповідачем квитанції про сплату комунальних послуг не можуть свідчити про те, що діти перебувають на утриманні безпосередньо відповідача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо кризового психічного стану ОСОБА_2 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначені доводи не підтвердження належними доказами та не стосуються предмету спору.

Водночас, позивачка до відзиву надала довідку Комунальної Установи «Обласна клінічна психіатрична лікаряня» Серія 10ААЄ № 790532 від 24 січня 2020 року з якої вбачається про відсуність у ОСОБА_2 психічних розладів.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду і не впливають на його законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки викладених в мотивувальній частині судового рішення.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами з урахуванням встановлених обставин встановивши, що ОСОБА_1 є батьком двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться на утриманні їх матері ОСОБА_2 обґрунтовано вважав, що ОСОБА_1 має обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Підстав для скасування судового рішення в межах доводів апеляційної скарги не вбачається, оскільки вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 15 квітня 2020 року.

Головуючий, суддя - Суддя Суддя

доповідач

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.