465/4089/20
2-з/465/78/20
У Х В А Л А

"15" липня 2020 р. суддя Франківський районний суд м. Львова Марків Ю.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Разом з тим, на адресу суду разом із позовом надійшла заява позивача про забезпечення позову у даній справі, відповідно до якої просить накласти арешт на будівлю літ.Г-1 загальною площею 952.7 кв.м, з належними до будівлі літ.Г-1 складовими частинами (ворота 1. огорожа 2. ворота 3, огорожа 4, огорожа 5, замощення 1, замощення 11, господарська будівля г 1 -1) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що на праві власності належить відповідачу ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) в межах суми 10 000 (десять тисяч) дол. США (що на день подачі позову еквівалентно 269 514, 00 грн.) та 3% відсотків річних від суми заборгованості за весь час прострочення з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом долара США надень платежу, до прийняття судом рішення по справі та набрання ним законної сили. Заяву мотивує тим, що 01.06.2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 10 000 дол. США для здійснення останньою господарської діяльності і зобов`язалась повернути кошти в повному обсязі в строк до 01.06.2020 року. Станом на 01.06.2020 року так і на момент звернення позивача до суду, відповідачем жодних дій по розписці від 01.06.2019 року не вчинено та коштів в сумі 10 000 дол. США не повернуто. У зв`язку з тим, що відповідач неодноразово ухилялася від добровільного виконання взятих на себе зобов`язань по розписці від 01.06.2019 року та існуванням реальних обставин ухилення відповідача від повернення отриманих коштів. На момент звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості позивачу стало відомо, що відповідач планувала продати своє нерухоме майно, а тому позивач має підстави побоюватись, що ОСОБА_2 відчужить майно на користь інших осіб для ухилення від виконання рішення суду, що у свою чергу ускладнить або навіть зробить неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали заяви, суд приходить до висновку що таке підлягає задоволенню з наступних підстав.

Забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Згідно з п.1 та 2 ч.1ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб та забороною вчиняти певні дії

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Забезпечення позову повинно гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Головною метою забезпечення позову є негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення завдання значної шкоди заявнику.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Так, судом встановлено, що предметом позову ОСОБА_1 є стягнення заборгованості в сумі 10 000 доларів США та 3% відсотків річних від суми заборгованості за весь час прострочення з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях, при цьому не надавши розрахунку такого.

З метою забезпечення виконання рішення суду позивач звернувся із заявою про забезпечення позову, мотивуючи її тим, що має підстави побоюватись невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, у разі задоволенні позовних вимог.

При цьому, наявність самого по собі позову про стягнення заборгованості в жодному разі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони користуватись або розпоряджатись нерухомим майном, законному власнику з огляду на те, що право власності ОСОБА_2 на це приміщення позивачем не оспорюється, а предметом спору є лише виключно відносини стосовно стягнення коштів.

Між тим, захід забезпечення позову у виді накладення арешту на будівлю, загальною площею 952,7 кв.м., є не співрозмірним заявленим позовним вимогам про стягнення заборгованості в розмірі 10 000 доларів США.

Крім того, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 15.07.2020 року, залишений без руху з підстав не відповідності вимогами ч.3 ст.175 ЦПК України.

Матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, дійшов висновку, що в задоволенні заяви про забезпечення позову належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 149-153, 157, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Марків Ю.С.