Постанова

Іменем України

21 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 484/146/16-ц

провадження № 61-3299 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Чиханцов Микола Анатолійович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у складі судді Мельничука О. В. від 02 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М. від 21 січня 2020 року та касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М. від 21 січня

2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 липня 2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, спорудами та присадибною земельною ділянкою площею 0,0473 га, що розташовані по АДРЕСА_1 . Від імені продавця по дорученню діяла ОСОБА_3 .

Вказувала, що при укладанні договору купівлі-продажу відповідач не повністю сплатила кошти, так як попросила відстрочення платежу і повинна доплатити ще 7 000 доларів США до кінця 2015 року, про що написала відповідну розписку, але зобов`язання не виконала.

З урахуванням наведеного, посилаючись на новацію боргу, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 164 500,00 грн та судові витрати.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області

від 02 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_1 та її представник -адвокат Ремський Є. В. були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, але повторно не з`явились в засідання та не подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. При цьому, від адвоката

Ремського Є. В. 02 жовтня 2019 року до суду надійшла заява про те, що договір на представництво інтересів ОСОБА_1 припинено за згодою сторін, на що ОСОБА_1 подала до канцелярії заяву про перенесення судового засідання на іншу дату, вказавши, що нею укладено договір з іншим адвокатом, але будь-якого підтвердження своєї заяви, суду не надала.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про залишення позову

ОСОБА_1 без розгляду, оскільки причини неявки у судове засідання

06 вересня 2019 року ОСОБА_1 особисто або через свого

представника - адвоката Ремського Є. В. суду не повідомила. Щодо повідомленої адвокатом Ремським Є. В. причини неявки останнього в судове засідання 06 вересня 2019 року через його участь у заході з підвищення кваліфікації, то така причина не є поважною, оскільки будь-яких доказів участі в будь-якому закладі, особливо з урахуванням тривалого розгляду даної справи у суді, суду надано не було.

Щодо судового засідання, призначеного на 02 жовтня 2019 року,

то повідомлена позивачкою причина неявки (укладання угоди із іншим адвокатом), також не є поважною причиною, тому що доказів укладання угоди про надання професійної правничої допомоги, неможливості (наявність об`єктивних перешкод) укладання такої угоди раніше,

що забезпечило б представництво позивачки у суді 02 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 суду не надано.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області

від 13 листопада 2019 року заяву ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи в сумі 9 397,12 грн на проведення експертиз та 66 050,00 грн за надання правової допомоги,

а всього 75 447 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що у разі залишення позову без розгляду відповідач має право на компенсацію здійснених витрат через необґрунтовані дії відповідача. Надані ОСОБА_5 рахунки та квитанції на підтвердження вартості проведення судових експертиз є доведеними та підлягають відшкодуванню. Крім того, 01 вересня 2016 року між

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір про надання правової допомоги, а 01 грудня 2017 року між ними укладено додаткову угоду. Копією довіреності від 05 вересня 2016 року підтверджено,

що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_6 представляти її інтереси,

у тому числі в суді. Вказаними договором та додатковою угодою підтверджено умови надання правової допомоги, а актом прийому-передачі надання правової допомоги підтверджено вартість наданої правової допомоги, яка складає 66 050 грн, квитанцією від 14 жовтня 2019 року підтверджено отримання оплати ОСОБА_6 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області

від 13 листопада 2019 року скасовано, постановлено нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи, відмовлено.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про компенсацію судових витрат, не визначився із тим, чи були процесуальні дії ОСОБА_1 необгрунтовані та які саме.

Суд апеляційної інстанції вказав, що інтереси відповідачки у суді представляв ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідчених довіреностей від 05 вересня 2016 року, від 23 вересня 2019 року та договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2016 року з додатковою угодою до нього від 01 грудня 2017 року. Згідно із доданою до відзиву на апеляційну скаргу копією диплома про вищу освіту ОСОБА_6

є фахівцем у галузі права, а оскільки провадження у цій справі відкрито

у січні 2016 року, тобто до набрання чинності Законом України«Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (29 вересня 2016 року), тому представництво у справі здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності. Таким чином, суд вважав, що зміни у законодавстві та певна невизначеність із порядком компенсації витрат на правову допомогу після таких змін не виключають віднесення до судових витрат у даній справі витрат на оплату правничої допомоги фахівця у галузі права, який не є адвокатом, але за умови доведеності і обґрунтованості цих витрат.

Подана представником ОСОБА_2 заява про компенсацію витрат на правову допомогу, здійснених ОСОБА_2 , лише за те, що позивачка подала, на його думку, безпідставний позов, є передчасним і таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки зазначена заява не містить переконливих доводів і доказів необґрунтованості дій позивачки при звернення до суду з позовом, а наведені представником відповідачки аргументи свідчать про заперечення позовних вимог по суті. При цьому судом не було визнано поданий ОСОБА_1 позов завідомо безпідставним відповідно до положень статті 44 ЦПК України.

Щодо компенсації відповідачці витрат, пов`язаних з розглядом справи,

суд апеляційної інстанції зазначив, що представник відповідачки

ОСОБА_7 приймав участь у судових засіданнях 06 вересня 2019 року та 02 жовтня 2019 року, загальна тривалість судових засідань відповідно до протоколів судових засідань становила 12 хвилин, а згідно із умовами додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2017 року відповідачка та її представник домовились, що винагорода юристу за надання правової допомоги становить 1 000 грн на місяць незалежно

від кількості вчинених процесуальних дій і видів робіт з надання правової допомоги.Таким чином, з умов договору не вбачається конкретно визначеної оплати вартості правової допомоги за представництво інтересів відповідачки в суді (кількість відпрацьованих години/днів або залежно

від кількості судових засідань).

Стосовно передбаченої договором про надання правової допомоги преміальної виплати у розмірі 10% від нестягнутої суми позову, суд вказав, що вимоги про стягнення таких витрат також є передчасними з огляду на те, що спір по суті судом не розглянутий та необґрунтованість позовних вимог не встановлена.

Крім того, апеляційний суд вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які понесла або очікує понести відповідачка під час розгляду справи в суді першої інстанції до постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду ОСОБА_2 не подавався.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року і постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня

2020 року й направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року

й залишити в силі ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року.

Надходження касаційних скарг до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 25 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано сплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати оригінал документа,

що підтверджує сплату судового збору. Зазначено строк виконання ухвали,

а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 27 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, витребувано цивільну справу № 484/146/16-ц з Первомайського міськрайонного суду Миколаївського суду та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 09 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області

від 02 жовтня 2019 року і постанову Миколаївського апеляційного суду

від 21 січня 2020 рокута надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_8 мотивована тим, що суди зробили неправильну оцінку наданим доказам, що призвело до неправильності та неповноти встановлених обставин, які мають значення для справи, зокрема, про те, що вона повторно і без поважних причин не з`явилася в судове засідання.

Вважає, що суди невірно застосували пункт 3 частини першої статі 257 ЦПК України, оскільки 02 жовтня 2019 року від її представника - адвоката Ремського Є. В. у день слухання справи надійшла до суду першої інстанції заява про припинення договору на представництво інтересів в суді і вона вчасно подала до суду заяву про перенесення судового засідання, вказавши, що буде укладено новий договір про надання правової допомоги з іншим адвокатом, а оскільки договір з новим адвокатом ще не було укладено, тому будь-яких доказів на підтвердження заяви не могла подати.

Таким чином, вважає, що її конституційні права були порушені, причини неявки у судове засідання є поважними, оскільки просила відкладення розгляду справи через укладення договору про надання правової допомоги

з іншим адвокатом.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, судове рішення містить протиріччя між мотивувальною та резолютивною частинами,

а висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема про те,

що неодноразові неявки позивачки до суду, затягування розгляду справи і, як наслідок, залишення судом позовної заяви без розгляду,

є необґрунтованими діями позивачки.

Вважає, що залишення позовної заяви без розгляду за вказаних вище обставин є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки тим фактам, що судовий процес тривав майже чотири роки,

що призвело до затягування позивачкою розгляду справи та зловживання її процесуальними правами, тому вважає, що суд повинен був застосувати вимоги статті 44 ЦПК України.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції було повністю дослідженні обставини справи, досліджено, що позивачка діяла недобросовісно, вводила суд в оману, що підтверджується проведеними експертизами та матеріалами справи.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У квітні 2020 року ОСОБА_1 до Верховного Суду подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначає, що постанова Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтовані, оскільки суд апеляційної інстанції вірно дослідив фактичні обставини у цій справі, на підставі належно поданих доказів, вона не вчиняла необґрунтованих процесуальних дій, тому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

У травні 2020 року ОСОБА_2 до Верховного Суду подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, зазначає, що касаційна скарга ОСОБА_1 безпідставна, оскільки позов поданий внаслідок її неправомірних дій, надавала неправдиві пояснення, вводила суд в оману, зловживала процесуальними правами. При цьому, вказує, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 (залишення позову без розгляду)

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм права вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право

будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права

і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Частиною п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Суд першої інстанції вказував на те, що під час розгляду справи позивач та її представник не взяли участі у жодному судовому засіданні у суді першої інстанції з моменту відкриття провадження у справі для розгляду справи

по суті, подавали клопотання про відкладення розгляду справи з різних мотивів, не з`являлися у судові засідання без поважних причин, у тому числі і в останнє судове засідання, хоча належним чином (під розписку) повідомлені про час та місце розгляду справи, попереджувалися про наслідки неявки в судове засідання.

За змістом положень частини п`ятої статті 223 ЦПК України та

пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій,

що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду,

що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 643/856/15-ц (провадження № 61-8953св20)).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ремський Є. В. були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи,

але повторно не з`явилися в судове засідання та не подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. При цьому, від адвоката Ремського Є. В. 02 жовтня

2019 року до суду надійшла заява про те, що договір на представництво інтересів ОСОБА_1 припинено за згодою сторін, на що ОСОБА_1 подала до канцелярії заяву про перенесення судового засідання на іншу дату, вказавши, що нею укладено договір з іншим адвокатом, але будь-якого підтвердження своєї заяви суду не надала.

При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №310/12817/13 (провадження № 61-36375св18), повторна неявка позивача є підставою для залишення позову без розгляду незалежно від причин такої неявки.

Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в такому разі має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Верховний Суд зазначає, що норма, передбачена частиною п`ятою

статті 223 ЦПК України, дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду з тих підстав, що належним чином повідомлені позивач та її представники повторно не з`являлися у судові засідання,

що передбачено частиною п`ятою статті 223 та пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Разом з тим Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною другою

статті 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 (компенсація витрат через необґрунтовані дії позивача)

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення

від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною третьою статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що інтереси ОСОБА_2 у суді представляв ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідчених довіреностей від 05 вересня 2016 року, від 23 вересня 2019 року та договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2016 року з додатковою угодою до нього від 01 грудня 2017 року (т. 1, а. с. 76, т. 2, а. с. 44-47). Згідно із доданою до відзиву на апеляційну скарги копією диплома про вищу освіту ОСОБА_6 є фахівцем у галузі права (т. 2, а. с. 113).

Частиною другою статті 15 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня

2017 року, представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 18 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу

XV «Перехідні положення» Конституції України, відповідно до якого Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України

(щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Провадження у цій справі відкрито у січні 2016 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (30 вересня 2016 року), а тому представництво у справі здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Згідно із положеннями частини першої статті 40, статей 79, 84 ЦПК України 2004 року витрати на оплату послуг фахівця у галузі права відносяться до витрат на правову допомогу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що зміни у законодавстві не виключають віднесення до судових витрат у даній справі витрат на оплату правничої допомоги фахівця у галузі права, який не є адвокатом, за умови доведеності і обґрунтованості цих витрат.

Статтею 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Проте, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Процесуальні дії позивача, спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що представник ОСОБА_2 при поданні заяви про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих процесуальних дій позивача, посилався на те,

що ОСОБА_1 пред`явила безпідставний позов і у подальшому у заяві

по суті наводяться заперечення проти позову (т. 2, а. с. 37-40). При цьому,

суд зазначає, що заява не містить переконливих доводів і доказів необґрунтованості процесуальних дій позивачки при звернення до суду з позовом, а наведені представником відповідачки аргументи свідчать про заперечення позовних вимог по суті. Більш того, ОСОБА_1 , вчиняючи дії в межах цієї цивільної справи, здійснювала своє конституційне право на судовий захист.

Також судом не було визнано позов ОСОБА_1 завідомо безпідставним відповідно до положень статті 44 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду,

що витрати відповідачки, пов`язані із розглядом справи та її запереченням проти висунутих позивачкою позовних вимог, зокрема, підготовки представника до розгляду справи, клопотань, оплата вартості проведення призначених судом за клопотаннями представника ОСОБА_2 експертиз, не пов`язані із необґрунтованими діями ОСОБА_1 , тому не підлягають компенсації на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

Такого самого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц (провадження № 61-24189св18).

Також апеляційний суд вірно вказав, що представник відповідачки ОСОБА_7 приймав участь у судових засіданнях 06 вересня 2019 року та 02 жовтня 2019 року, загальна тривалість судових засідань відповідно до протоколів судових засідань становила 12 хвилин (т. 2, а. с. 33), а згідно з умовами додаткової угоди до договору про надання правової допомоги

від 01 грудня 2017 року (т. 2, а. с. 47) відповідачка та її представник домовились, що винагорода юристу за надання правової допомоги становить 1 000 грн на місяць незалежно від кількості вчинених процесуальних дій і видів робіт з надання правової допомоги, тому з умов договору не вбачається конкретно визначеної оплати вартості правової допомоги за представництво інтересів відповідачки в суді (кількість відпрацьованих години/днів або залежно від кількості судових засідань). Стосовно передбаченої договором про надання правової допомоги преміальної виплати у розмірі 10%

від нестягнутої суми позову, то вимоги про стягнення таких витрат також є передчасними з огляду на те, що спір по суті судом не розглянуто та необґрунтованість позовних вимог і необґрунтованих дій позивачки не встановлено. При цьому, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які понесла або очікує понести відповідачка під час розгляду справи в суді першої інстанції, до постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду ОСОБА_2 не подавався.

Таким чином, наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції повно та всебічно досліджено докази та обставини у справі, з наданням правової оцінки кожному аргументу, тому доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області

від 02 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду

від 21 січня 2020 року (щодо залишення позову без розгляду) залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року (щодо стягнення витрат за необґрунтовані дії позивача) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець