Справа № 447/2774/18 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/2871/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , та представника третьої особи Каліновської Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Карбовніка І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Більченська сільська рада Миколаївського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні проїздом, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Більченська сільська рада Миколаївського району Львівської області, у якому просив зобов`язати відповідача усунути йому перешкоди у користування заїздом (громадської дороги) до свого господарства шляхом звільнення дороги від будівельного насипу (будівельне сміття та відходів), які знаходяться на громадській дорозі та зобов`язати ОСОБА_2 відвести стічні і каналізаційні води з її господарства від громадської дороги села в західну сторону. В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що він проживає в АДРЕСА_1 . Перед господарством позивача проживають його сусіди, а саме сім`я ОСОБА_1 . Між ним та його сусідами не складаються добросусідські відносин, а саме ОСОБА_2 на проїжджій частині яка веде до його господарства, зберігає насипи будівельних відходів (будівельне сміття), за рахунок цього ширина проїзду суттєво звузилась та через даний проїзд відповідач проводить відведення стічних вод на громадську дорогу, яка є проїздом до господарства ОСОБА_1 . На непоодинокі звернення до Більченської сільської ради Миколаївського району із заявами про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні проїздом та відведення стічних вод з громадської дороги села, такі не дали жодного результату. На неодноразові звернення до відповідача з вимогою усунути перешкоди у користуванні спільним заїздом, остання відмовляється їх усувати, у зв`язку з чим просив позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні проїздом відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі вказує, що рішення не відповідає обставинам справи, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванням вимог покликається на те, що відповідач є його сусідкою. Протягом тривалого часу між ними тривають непорозуміння з приводу порушення правил добросусідства з боку відповідачки, яка розмістила на проїжджій дорозі до його будинку будівельне сміття, а також відводить стічні та каналізаційні води на громадську дорогу, яка веде до господарства позивача. Дана обставина порушує його права, створює значні незручності у доїзді до будинку позивача та створює перешкоди у проїзді спецслужб (швидкої допомоги, пожежної служби тощо ) у разі потреби.

Суд належно не оцінив той факт, що відповідачку ОСОБА_2 в 2017 році було зобов`язано актом комісії, створеної Більченською сільською радою, забрати будівельні матеріали з проїжджої частини та випускати стічну воду з власної земельної ділянки в західну сторону. Також суд не взяв до уваги, що у 2018 році ОСОБА_2 актом комісії було відмовлено у загородженні дороги рівно з його, так як ця земельна ділянка відноситься до земель загального користування.

Просить рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Судом встановлено, що між сторонами протягом тривалого часу виникають суперечки щодо користування спільним проїздом, у зв`язку з чим позивач по справі неодноразово звертався в Більченську сільську раду та до Миколаївського районного суду Львівської області.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 21.04.2015 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні проїздом до свого житлового будинку - відмовлено.

Актом від 15 листопада 2017 року, складеним в присутності сільського голови, землевпорядника та депутата сільської ради, зобов`язано відповідача ОСОБА_2 забрати будівельні матеріали з проїжджої частини на повороті (каміння) біля грушки та випускати стічну воду з власної земельної ділянки в західну сторону. Гр. ОСОБА_1 зобов`язано виконати рішення суду щодо межі земельної ділянки з гр. ОСОБА_2 із східного боку та забрати (вирізати) верби, кущі, дерева, які були засаджені на землях запасу (загального користування сільської ради).

Як пояснила представник третьої особи в суді апеляційної інстанції, ще до розгляду справи судом першої інстанції відповідач вимоги акту виконала в повному об`ємі, натомість позивач станом і на даний час вимоги акту не виконав.

Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ні позивачем, ні його представником не доведено факту протиправних дій із сторони відповідачки, позивачем не подано, а судом не здобуто доказів, які б підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, зокрема, доказів, що підтверджують факт порушення права позивача на користування земельною ділянкою, власне відповідачкою.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до ст. 25, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Порядок вирішення земельних спорів органами місцевого самоврядування врегульовано статтями 158-160 ЗК України.

Так, відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

За змістом вимог ст.ст. 159, 160 ЗК України земельні спори розглядаються органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У рішенні органу місцевого самоврядування визначається порядок його виконання. Рішення передається сторонам у триденний строк з дня його прийняття.

Сторони, які беруть участь у земельному спорі, мають право знайомитися з матеріалами щодо цього спору, робити з них виписки, брати участь у розгляді земельного спору, подавати документи та інші докази, порушувати клопотання, давати усні і письмові пояснення, заперечувати проти клопотань та доказів іншої сторони, одержувати копію рішення щодо земельного спору, і, у разі незгоди з цим рішенням, оскаржувати його.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень учасників справи, між земельними ділянками сторін у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує дорога загального користування. Питання узгодження забезпечення належного проходу та проїзду між будинковолодіннями сторін у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розглядалося спеціально створеною земельною комісією Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області за участю зацікавлених сторін, в тому числі позивача та відповідачки. Складені за результатами розгляду даної комісії Акти на сесії сільської ради не затверджувались.

Таким чином, винесення даного земельного спору на розгляд земельної комісії відповідає змісту зазначених вище норм права.

Земельні ділянки, які знаходяться під під`їзними дорогами до домогосподарств є землями комунальної власності, а відповідно до ч. ч. 1, 5, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності на землю належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Згідно із ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Таким чином, спірний проїзд (дорога), що належить до земель житлової та громадської забудови, відноситься до земель комунальної власності Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області, представник якої в судовому засіданні пояснила, що будівельне сміття прибрано відповідачкою з дороги до її огорожі, і таке вчинено останньою на виконання приписів акту від 15 листопада 2017 року. Це сміття відповідачка має намір використати при будівництві своєї огорожі, воно не перешкоджає нікому з мешканців села, а відтак не порушує прав територіальної громади с. Більче Миколаївського району Львівської області, та позивача, який не є власником спірної земельної ділянки, та не користується тією частиною ділянки, на якій знаходиться це сміття. Ширина проїзду є достатньою для руху на ній транспорту і будівельне сміття, яке знаходиться біля огорожі відповідачки, руху транспорту та пішоходів не перешкоджає.

Каналізаційні відходи відповідачка ніколи на дорогу не випускала, оскільки має для цього відстійну яму, а стічні води нею відведені у західну частину від господарства, як це і було передбачено актом від 15 листопада 2017 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачем не представлено допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що будівельне сміття чи стічні води створюють йому перешкоди у користуванні проїздом. Так, позивач зазначає, що в нього утруднений проїзд важким транспортом по проїжджій частині дороги, однак, вказана обставина нічим не підтверджується, натомість такі його пояснення спростовуються поясненнями представника сільської ради про відсутність будь-яких перешкод у користуванні дорогою, в тому числі і зі сторони відповідачки.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 76-82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також колегія суддів зазначає, що за правилами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Висновки суду щодо недоведеності, а відтак і безпідставності позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка. Такі на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки та на законність рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті. Тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції, з мотивів викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської Львівської області від 25 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.