_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2016/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2020 року

Київський районний суд м. Одеси у складі :

головуючого судді - Салтан Л.В.,

за участю секретаря - Громико В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни, ОСОБА_3 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання недійсною та скасування постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та свідоцтва про право власності; за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольга Сергіївна, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про виділення в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком; за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсною заяви від 08 грудня 2017 року про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни, ОСОБА_3 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , про визнання недійсною та скасування постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та свідоцтва про право власності.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2019 року відкрито провадження у справі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року скасовано ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2019 року про відкриття провадження, справу направлено до Київського районного суду м. Одеси за підсудністю.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2020 року відкрито провадження у справі.

05 березня 2020 ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду м.Одеси з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , про виділення в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком, яка була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2020 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо можливості виділу в окремий об`єкт нерухомості житлового будинку літ. «К», який входить до складу домоволодіння.

05 травня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсною заяви від 08 грудня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрованої в реєстрі за №№462, 463.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Бескровного Я.В. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 947/10774/20.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Бескровний Я.В.) у справі № 947/10774/20 цивільні справи №512/13849/19 та № 947/10774/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсною заяви від 08 грудня 2017 року були об`єднанні в одне провадження, справа № 947/10774/20 була передана для об`єднання зі справою № 512/13849/19.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.06.2020 підготовче провадження у справі закрите та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13 липня 2020 року.

На стадії підготовчого провадження заяви про відвід судді не надходили.

В судове засідання 13 липня 2020 року з розгляду справи по суті з`явилися представники позивача ОСОБА_1 - адвокат Мандрик А.В., представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Оксюта В.В., представник відповідача (третьої особи за первісним позовом) ОСОБА_4 - адвокат Радулов В.В. та представник третьої особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради Москаленко М.Ю.

Інші особи та їх представники у судове засідання не з`явились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином, до суду не надали заяв чи клопотань, а також відзиву на позов.

В судовому засіданні 13 липня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мандрик А.В. заявив, що суду не довіряє, однак відводу не заявляє. Представник ОСОБА_4 - адвокат Радулов В.В. заявив клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами справи, а саме справи №947/10774/20, а також отримання копій позову та доданих до нього документів.

Судом задоволено клопотання представника ОСОБА_4 , розгляд справи по суті відкладено на 17 липня 2020 року.

В судове засідання 17 липня 2020 року з розгляду справи по суті з`явилися представники позивача ОСОБА_1 - адвокат Мандрик А.В., представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Оксюта В.В., представник відповідача (третьої особи за первісним позовом) ОСОБА_4 - адвокат Радулов В.В. Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися. Служба у справах дітей Одеської міської ради подала заяву про розгляд справи без участі їх представника, просила при ухваленні судом рішення врахувати інтереси малолітньої дитини.

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мандрик А.В. в судовому засіданні з розгляду справи по суті заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що не готовий до розгляду справи та заявив про необхідність судом розглянути заяву про забезпечення доказів, яка була подана разом з позовом.

Заслухавши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Мандрик А.В. про забезпечення доказів, а також пояснення інших представників учасників справи, суд на місці ухвалив: відповідно до ч.4, 5 ст.259 ЦПК України: відмовити в задоволенні заяви, так як позивач не обґрунтував суду, які є підстави для забезпечення доказів відповідно до ст.116 ЦПК України, а також не пояснив, в чому полягає неможливість самостійно подати докази, а саме - матеріали виконавчих проваджень, стороною в яких є сам позивач ОСОБА_1 , не вказав, які заходи були вжиті позивачем для самостійного отримання відповідних документів, не обґрунтував суду, які саме документи потрібно витребувати і які обставини вони можуть підтвердити чи спростувати для витребування доказів відповідно до ст.84 ЦПК України.

В подальшому представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Мандриком А.В. в судовому засіданні було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи з метою підготовки та подання письмової заяви про відвід головуючого судді. В подальшому адвокат Мандрик А.В. та адвокат Радулов В.В. усно заявили про відвід та недовіру головуючому судді та намір подати заяву.

Заслухавши усну заяву Мандрика А.В. та Радулова В.В. про недовіру суду та відвід головуючому судді, а також заперечення адвоката Оксюти В.В., який вважав, що такі дії адвоката Мандрика А.В. та Радулова В.В. є зловживанням процесуальними правами та свідчать про неповагу до суду, суд на місці відповідно до норми п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, яка визначає, які дії учасників судового процесу суд може визнати зловживанням процесуальними правами, та норми ст. 39 та ст. 40 ЦПК України щодо порядку і строків заявлення заяви про відвід судді та порядок вирішення заявленого відводу, суд дійшов висновку, що дії адвокатів Мандрика А.В. та Радулова В.В. є зловживанням процесуальними правами, а тому усна заява про недовіру та про відвід суду була залишена без розгляду. Враховуючи неналежну поведінку в судовому засіданні адвоката Мандрика А.В., головуючим адвокату Мандрику було зроблене попередження про застосування заходів для запобігання зловживання процесуальними правами, в тому числі шляхом видалення із зали судового засідання.

Представник позивача адвокат Мандрик А.В. наполяггав на задоволенні позову ОСОБА_1 , зустрічний позов ОСОБА_3 та позов ОСОБА_3 не визнав і просив відмовити в його задоволенні. В судових дебатах адвокат Мандрик А.В. заявив про незаконність об`єднання в одне провадження справ № 512/13849/19 та № 947/10774/20 та про незаконний склад суду, який не може розглядати дану справу у зв`язку з не вирішенням заявленого відводу.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Радулов В.В. позов ОСОБА_1 визнав, позовні вимоги ОСОБА_3 просив відхилити, відзиву на зустрічний позов та позов ОСОБА_3 не надав.

Представник ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав і просив суд відмовити в їх задоволенні. На задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 наполягав у повному обсязі та просив стягнути з відповідачів судові витрати, а також до судових дебатів подав до суду заяви про стягнення судових витрат в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, повідомивши суд про судові витрати на правничу допомогу.

Питання про розподіл та стягнення витрат на правничу допомогу буде вирішено судом шляхом ухвалення додаткового рішення після подання стороною відповідної заяви з доказами обґрунтованості таких витрат.

Про час та місце розгляду справи всі сторони та треті особи судом неодноразово повідомлялися належним чином. Однак, інші учасники справи не скористалися своїми правами, жодних заяв чи клопотань, а також пояснень щодо обставин справи та свого відношення до позовних вимог не надали, що свідчить про їх незацікавленість в результатах розгляду даної справи.

За таких обставин суд розглянув справу за наявними у справі доказами, враховуючи пояснення сторін, їх представників та інших учасників справи.

Так, позивач ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсними та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. від 09 серпня 2019 року «Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу» у зведеному виконавчому провадженні ВП №58561500, Акт старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. «Про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу» від 09 серпня 2019 року, скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48307622 від 15 серпня 2019 року, скасувати свідоцтво про право власності від 15 серпня 2019 року №1779 про право власності на 1/2 частку у праві власності на домоволодіння.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що передача майна стягувачу здійснена на підставі нечинного свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 17 лютого 2011 року, яке зазначено в постанові та в акті; порушено право власності ОСОБА_1 , так як право володіння і користування домоволодінням здійснювалося без виділення окремих часток в натурі для кожного з співвласників. ОСОБА_1 зазначає, що передана стягувачу Ѕ частина домоволодіння боржника без зазначення літ. «К» порушує її право власності, так як боржник володів 1/2 частиною домоволодіння, яка є будинком літ. «К»; порушені права малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як він проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї співвласника, а тому мав право проживати в будинку літ. «К», який належав боржнику. Позивач ОСОБА_1 вважає, що в порушення вимог п. 28 розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, державний виконавець не отримав дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна на аукціоні (електронних торгах) та на передачу майна стягувачу. Також, позивач зазначає про порушення норми ч. 10 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» при видачі державним виконавцем оскаржуваної постанови та акта, а саме, що її як стягувача аліментів з боржника ОСОБА_4 у виконавчому провадженні ВП № 45128864 та її малолітнього сина ОСОБА_6 не було повідомлено про проведення торгів. Позивач вважає, що виконавче провадження ВП № 45128864, яке було на виконанні у Київському ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області, необхідно було об`єднати у зведене виконавче провадження та виконувати разом з виконавчим провадженням ВП № 58561500, в межах якого і було звернуто стягнення на майно боржника ОСОБА_4 , так як відповідно до ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» вона як стягувач аліментів вважається стягувачем другої черги, а тому мала першочергове право на залишення за собою нереалізованого на торгах майна.

Позивач стверджує, що 25 липня 2019 року державний виконавець Мельниченко А.В. повідомила її про те, що вона може залишити за собою нереалізоване майно. 01 серпня 2019 року позивач як стягувач аліментів у розмірі 61000,00 грн. вирішила залишити за собою майно ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу та внесла на відповідний рахунок відділу ДВС 2544627,50 грн. наступними платежами: 02 серпня 2019 року - 100000,00грн., 02 серпня 2019 року - 470000,00грн., 02 серпня 2019 року - 544627,50грн., 02 серпня 2019 року - 800000,00грн., 03 серпня 2019 року - 330000,00грн., 04 серпня 2019 року - 300100,00грн. Однак, державний виконавець Мельниченко А.В. в порушення норми ч. 10 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» не передала їй як стягувачу другої черги у власність майно боржника ОСОБА_4 , яке не було продане на торгах, а передала це майно ОСОБА_3 , яка є стягувачем п`ятої черги.

Також, позивач ОСОБА_1 стверджує, що мало місце порушення ст.ст. 358, 362, 366 ЦК України, так як її як співвласника домоволодіння не було повідомлено про призначення та проведення реалізації майна боржника ОСОБА_4 , а тому було порушено її переважне право на викуп майна за ціною, оголошеною до продажу. Позивач вважає, що тільки у разі реального виділу 1/2 частки майна в натурі і її відмови від придбання такої Ѕ частки державний виконавець мав право передати майно стягувачу у рахунок погашення боргу. Позивач ОСОБА_1 стверджує, що ухвала Малиновського районного суду м.Одеси від 19 листопада 2018 року у справі № 521/17502/18, якою було визнано незаконною бездіяльність державного виконавця та зобов`язано вчинити дії щодо примусової реалізації майна боржника ОСОБА_4 , є незаконною, так як представник ОСОБА_3 ввів суд в оману і суд не перевірив усіх обставин справи та дотримання державним виконавцем усіх вимог чинного законодавства.

Позивач стверджує, що державний виконавець Мельниченко А.В. відповідно до ст. 366 ЦК України зобов`язана була дотриматися особливої процедури відчуження майна боржника, яке є спільною власністю з іншими особами.

В позовній заяві ОСОБА_1 також заявила про судові витрати у розмірі судового збору у розмірі 3842,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі від 5000 до 30000,00 грн. залежно від об`ємуправничої допомоги. У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1 повідомила суд, що витрати на правничу допомогу складають 100000,00грн. Проте, позивач та представник позивача до судових дебатів не надали суду обґрунтованості витрат на правничу допомогу та відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України не заявили про такі витрати.

ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Оксюта В.В.., як відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом позов ОСОБА_1 не визнала з підстав, які зазначені у відзиві на позов, а також у відповіді на відзив ОСОБА_1 на зустрічний позов.

Заперечення ОСОБА_3 зводяться до того, що при передачі їй державним виконавцем майна боржника ОСОБА_4 не було і не могло бути порушено прав ОСОБА_1 як стягувача другої черги (аліментів) та її малолітньої дитини. ОСОБА_1 не була стягувачем другої черги у зведеному виконавчому провадженні ВП № 58561500, а буластягувачем п`ятої черги, тобто тієї ж черги, що й ОСОБА_3 . Однак, ОСОБА_3 як стягувач п`ятої черги подала свій виконавчий документ на примусове виконання раніше інших стягувачів, в тому числі ОСОБА_1 ОСОБА_3 як стягувач також подала свою заяву про згоду на залишення за собою майна боржника, не реалізованого на торгах, а тому державний виконавець Мельниченко А.В. була зобов`язана передати майно боржника саме ОСОБА_3 .

Що стосується направлення державним виконавцем пропозиції ОСОБА_1 від 22 липня 2019 року про залишення за собою нереалізованого майна боржника, то відповідач ОСОБА_3 стверджує, що така пропозиція була незаконною і порушувала права інших стягувачів у зведеному виконавчому провадженні, так як ОСОБА_1 не була стягувачем другої черги (аліменти) у ВП №58561500, а тому державний виконавець Мельниченко А.В. не мала права вчиняти виконавчі дії для задоволення вимог стягувача з іншого виконавчого провадження, яке не входило до складу зведеного виконавчого провадження та перебувало на примусовому виконанні в іншому органі державної виконавчої служби.

Крім того, відповідач зазначає, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2019 року у справі №521/12637/19 за скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Оксюти В.В. на дії державного виконавця у зведеному виконавчому провадженні № 58561500 дії старшого державного виконавця відділу з примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. щодо складення на ім`я ОСОБА_1 як стягувача у виконавчому провадженні ВП № 45128864 листа № 09.01-5469/В-8 від 22 липня 2019 року про пропозицію про залишення за ОСОБА_1 нереалізованого майна за ціною третіх електронних торгів 2605627,50 грн., визнано неправомірними та зобов`язано старшого державного виконавця відділу з примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. скасувати цей лист.

Також, представник ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_1 діє спільно з ОСОБА_4 на шкоду ОСОБА_3 з метою уникнення протягом тривалого часу виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року у справі № 2/1519/7032/11 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 3197665,80 грн. та судових витрат у розмірі 1914,10 грн. В дійсності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 поділили майно - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , фіктивно з метою зменшення вартості майна ОСОБА_4 , на яке можна звернути стягнення, без розірвання шлюбу та дійсного припинення шлюбних стосунків. Так, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 30 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 за результатами поділу спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину домоволодіння, яка складається з житлового будинку літ. «Л» загальною площею 194,6 кв.м., житловою площею 119,00 кв.м., та інше рухоме майно, яке знаходиться в будинку під літерою «Л»,було визнано за ОСОБА_1 , а у власності ОСОБА_4 було залишено 1/2 частку домоволодіння, яка складається з житлового будинку під літ. «К» загальною площею 192,4 кв.м., житловою площею 118.30 кв.м. та інше рухоме майно, яке знаходиться в будинку під літерою «К».

Додатковим підтвердженням фактичного поділу майна з метою зменшення об`єму та вартості майна ОСОБА_4 також слугує спільна заява ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 08 грудня 2017 року, якою було встановлено порядок користування земельною ділянкою площею 0,0567 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташоване вищевказане домоволодіння: у користуванні ОСОБА_4 перебуває земельна ділянка № 2 площею 0,0190 га, на якій розташований житловий будинок літ. «К», а у користуванні ОСОБА_1 - земельна ділянка № 1 площею 0,0377га, на якій знаходиться житловий будинок літ. «Л».

Позивач стверджує, що свідоцтво про право власності на домоволодіння, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 17 лютого 2011 року серії НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_4 , не було визнане недійсним чи нечинним. Напроти, відповідно до рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11 за ОСОБА_4 було залишено, а не визнано право власності, 1/2 частку домоволодіння, яка складається з житлового будинку під літ. «К» загальною площею 192,4 кв.м. Саме це майно, що представляє собою будинок літ. «К», і виставлялося на торги і тричі не було продане. Після цього це майно було передане у власність стягувача ОСОБА_3 . При цьому не було порушено право власності ОСОБА_1 , так як вона є власником іншої 1/2 частини домоволодіння, яка складається з житлового будинку літ. «Л» загальною площею 194,6 кв.м., що визнає сама ОСОБА_1 у своєму позові, а тому оскаржувана постанова та акт не видавалися і не могли видаватися державним виконавцем щодо майна ОСОБА_1

ОСОБА_3 (її представник) стверджує, що не було порушено прав малолітньої дитини ОСОБА_6 , так як рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 у справі №520/7855/14-ц, яким з ОСОБА_4 були стягнуті аліменти у твердій сумі в розмірі 1000,00грн. щомісяця, починаючи з липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, також було визначено місце проживання ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_1 .. Таким чином, у малолітнього ОСОБА_6 визначено місце проживання разом з матір`ю ОСОБА_1 і саме з нею він проживав в будинку літ. «Л», що складає 1/2 частину домоволодіння і на праві власності належить ОСОБА_1 .

Крім того, представник відповідача ОСОБА_3 зазначає, що такі дії свідчать про зловживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 своїми правами на шкоду ОСОБА_3 з метою невиконання рішення суду, маніпулювання інтересами та правами малолітньої дитини, що є недопустимим. Відповідач зазначив, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року у справі №2-6544/11, яка є чинною в цій частині, було заборонено Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в особі відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб здійснювати реєстрацію будь-яких фізичних осіб за адресою: 1-й Український провулок, буд. 8, в м. Одесі. Проте, 05 липня 2013 року ОСОБА_4 порушив вимоги цієї ухвали та здійснив реєстрацію свого місця проживання та малолітнього ОСОБА_6 Після цього у листопаді 2013 року ОСОБА_3 була подана скарга до ГУ ДМС України в Одеській області щодо незаконної реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами перевірки вказаних фактів 29 листопада 2013 року було прийнято рішення про скасування реєстрації місця проживання громадянина ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 , про що були внесені відповідні відомості в облікові документи, що вбачається з листа ГУДМС України в Одеській області №12/506-ОП від 29 листопада 2013 року. Відповідно до висновку від 29 листопада 2013 року, затвердженого заступником начальника ГУДМС України в Одеській області, 05 липня 2013 року Київським РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області саме за заявою ОСОБА_4 було здійснено реєстрацію місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , згідно зі свідоцтвом про право власності на житлове приміщення серії НОМЕР_4 від 17 лютого 2011 року. Про накладене Київським районним судом м.Одеси обтяження ОСОБА_4 не повідомив. У зв`язку з цим було скасовано реєстрацію місця проживання за вказаною адресою ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 , як такої, що здійснена з порушенням діючого законодавства. ОСОБА_4 було повідомлено щодо скасування реєстрації місця проживання його та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 за вищевказаною адресою та внесені відповідні відомості до будинкової книги. Відповідно до відповіді на адвокатський запит № 5100.4.1-4139/51.1-20 від 14 квітня 2020 року зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 було проведено відповідно до вищевказаного висновку, а саме: було проставлено відповідний штамп у паспорті громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та направлено талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні до відділу адресно-довідкової роботи, який вилучено у зв`язку з реєстрацією особи за новою адресою. ОСОБА_4 змінив своє прізвище на « ОСОБА_4 » 04 листопада 2017 року і з 24 листопада 2017 року повторно зареєстрував місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , чим умисно порушив заборону суду.

Позовні вимоги ОСОБА_3 по зустрічному позову про виділення в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частки у праві власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та припинення права спільної часткової власності на домоволодіння між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовані тим, що будинки літ. «К» та літ. «Л» є самостійними та автономними, ОСОБА_3 як власник 1/2 частки у праві власності на домоволодіння, що складається з будинку літ. «К», відповідно до ст. 364 ЦК України має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності. Спільне володіння майном в майбутньому є недопустимим і створюватиме конфлікти між співвласниками. Можливість виділу в окремий об`єкт нерухомості підтверджена як документами, які були надані позивачем ОСОБА_1 разом з відзивом на зустрічний позов, а саме технічним висновком від 10 січня 2018 року, складеного КП «Бюро технічної інвентаризації ОМР», так і висновком експерта №030/2020 від 27.04.2020 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №521/13849/19, складеного судовим експертом Скибінською Т.М .

Позовні вимоги ОСОБА_3 за позовом про визнання недійсною заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 08 грудня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко Іриною Петрівною, зареєстрована в реєстрі за №№462, 463, на підставі якої було встановлено порядок користування земельною ділянкою площею 0,0567 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташоване вищевказане домоволодіння: у користуванні ОСОБА_4 перебуває земельна ділянка № 2 площею 0,0190га, на якій розташований житловий будинок літ. «К», а у користуванні ОСОБА_1 - земельна ділянка № 1 площею 0,0377га, на якій знаходиться житловий будинок літ. «Л», обґрунтовані тим, що шляхом укладення такої заяви за зловмисною згодою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зменшено площу земельної ділянки для обслуговування будинку літ. «К», до площі 0,0190га, чим зменшено вартість будинку, а отже, - вартість майна, яке належало боржнику. Такий непропорційний поділ було здійснено під час дії накладеного державним виконавцем арешту на все майно боржника ОСОБА_4 , а також на належне йому домоволодіння, з метою звернення стягнення. Право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться домоволодіння, як майнове право має грошовий еквівалент. Позивач вважає, що така заява ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є правочином зі встановлення порядку користування земельною ділянкою та поділу земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, яке на даний час належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , і має бути визнана судом недійсною відповідно до статті 234 ЦК України як правочин, укладений на шкоду кредитору.

Позивач ОСОБА_1 надала суду відзив на зустрічний позов, в якому вказала, що позовні вимоги за зустрічним позовом є безпідставними, при цьому в п.5 відзиву на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 фактично визнала, що вона з ОСОБА_4 встановила порядок користування усім домоволодінням, надавши суду копію заяви від 08 грудня 2017, яку в подальшому ОСОБА_3 оскаржила до суду. ОСОБА_1 стверджує, що між нею та ОСОБА_3 не існує спірних правовідносин, а тому відсутні підстави для такого зустрічного позову. Позивач також вважає, що такі позовні вимоги ОСОБА_3 не можуть розглядатися в одному позовному провадженні разом з позовом ОСОБА_1 .

За результатами розгляду справисуд встановив наступні факти та обставини, зміст спірних правовідносині з врахуванням норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою та за позовною заявою ОСОБА_3 підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 19 серпня 2006 року вступили в шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_4 змінив прізвище на « ОСОБА_4 », став власником новозбудованого домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 17 лютого 2011 року серії НОМЕР_1 .

Також, було змінене прізвище малолітнього ОСОБА_6 на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_5 від 10 січня 2018 року, копія якого була надана ОСОБА_1 .

Право власності на вказане домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_4 в державному реєстрі 16 травня 2011 року, що підтверджується витягом №29965507 від 16 травня 2011 року.

Зазначене домоволодіння складається з двох житлових будинків: житлового будинку літ. «К» загальною площею 192,4 кв.м., житловою площею 118,3 кв.м., та житлового будинку літ «Л» загальною площею 194,6 кв.м., житловою площею 119,0 кв.м., відображених в технічному паспорті від 16 серпня 2010 року, та знаходиться на земельній ділянці площею 0,584га, яка перебувала у фактичному користуванні, що вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами від 19 грудня 2005 року, укладеного між ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з другої сторони, а також з технічного паспорту на житловий будинок від 06 березня 1991 року та рішення Київського районного суду м.Одеси від 03 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11.

У вересні 2011 року ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою ОСОБА_4 , звернулася до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошового боргу.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2011 року у справі № 2/1519/7032/11 було накладено арешт на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належав на праві власності ОСОБА_4

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року у справі № 2/1519/7032/11 з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 були стягнуті грошові кошти у розмірі 3197665,80 грн. та судові витрати у розмірі 1914,10 грн.

На примусове виконання цього рішення Малиновським районним судом м.Одеси було видано виконавчий лист від 29 серпня 2013 року у справі №2/1519/7032/11, який в подальшому ОСОБА_3 було подано на примусове виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ в Одеській області Щегловою Є.В. у виконавчому провадженні ВП №39625423 при примусовому виконанні виконавчого листа Малиновського районного суду м. Одеси 29 серпня 2013 року у справі № 2/1519/7032/11 з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчого документа та збереження майна, належного боржнику, на яке можливо звернути стягнення, було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_4 в межах суми боргу у розмірі 3199579,90 грн.

11 жовтня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області Хлєбниковим О.В. при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 29 серпня 2013 року у справі № 2/1519/7032/11, було проведено опис майна, яке належить боржнику, а саме житлового будинку літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено арешт і встановлено заборону на передачу, продаж, відчуження без дозволу державного виконавця, про що було складено відповідний Акт опису й арешту майна в присутності боржника ОСОБА_4 ..

05 квітня 2016 року державний виконавець Хлєбников О.В. з метою звернення стягнення на майно боржника, забезпечення реального та своєчасного виконання рішення суду постановою від 05 квітня 2016 року повторно наклав арешт на майно боржника - ОСОБА_4 , що вбачається з постанови про арешт майна від 05 квітня 2016 року та витягу від 07 лютого 2017 року щодо інформації про виконавче провадження № 50692731.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року у справі № 520/7855/14-ц з ОСОБА_4 були стягнуті аліменти у твердій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісяця, починаючи з липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття та було визначено місце проживання ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_1 . При цьому з рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року у справі № 520/7855/14-ц не вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано. Доказів розірвання шлюбу між цими особами не було надано суду.

Судом також встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було поділене, право власності на 1/2 частину домоволодіння, яка складається з житлового будинку літ. «Л» загальною площею 194,6 кв.м., житловою площею 119,00 кв.м., було визнано за ОСОБА_1 , а у власності ОСОБА_4 було залишено 1/2 частку домоволодіння, яка складається з житлового будинку під літ. «К» загальною площею 192,4 кв.м., житловою площею 118.30 кв.м. та рухоме майно, яке знаходиться в будинку під літерою «К».

З даного рішення суду,а також інших доказів у справі не вбачається, що свідоцтво про право власності на домоволодіння, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 17 лютого 2011 року серії НОМЕР_1 , було визнане нечинним чи недійсним.

При цьому, як вказано в рішенні Київського районного суду м.Одеси від 30 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11, шлюбні стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 фактично були припинені без розірвання шлюбу, а майно вказаного подружжя було добровільно поділене, фактично мала місце домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який, як вказано в рішенні суду, визнав позов ОСОБА_1 , в результаті чого ОСОБА_1 набула право власності на 1/2 частину домоволодіння, яка була визначена і складалася з житлового будинку літ. «Л» загальною площею 194,6 кв.м., житловою площею 119,00кв.м., а у власності ОСОБА_4 залишилася 1/2 частка домоволодіння, яка є визначеною в натурі і складається з житлового будинку під літ. «К» загальною площею 192,4 кв.м., житловою площею 118.30 кв.м. та інше рухоме майно, яке знаходиться в будинку під літерою «К». Питання щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходиться домоволодіння, судом не вирішувалося.

З огляду на це, враховуючи, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами від 19 грудня 2005 року набув право власності на будинок, який знаходився на земельній ділянці площею 0,584 га, яка перебувала у фактичному користуванні попереднього власника (власників) будинку, то в силу ч. 2 ст.377 ЦК України, в редакції, яка діяла на той час, до ОСОБА_4 перейшло право користування цією земельною ділянкоюплощею 0,584га.

Після поділу домоволодіння як спільного майна на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11, в якому не було вирішено питання поділу земельної ділянки та встановлення порядку користування, до ОСОБА_1 автоматично не переходила і не могла перейти у користування земельна ділянка площею 0,0377га.

Так, відповідно до ст.377 ЦК України, в редакції діючій станом на 30 серпня 2015 року, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з нормою ч. 4 ст. 120 ЗК України, в редакції, яка діяла станом на 30 серпня 2015 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, в результаті поділу спільного майна ОСОБА_1 отримала у власність не все домоволодіння, яке знаходилося на земельній ділянці площею 0,584га, а лише його 1/2 частину з визначенням в натурі частки - будинок літ. «Л».

Так як поділ спільного майна відбувався вже після ухвалення та набрання чинності рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року у справі № 2/1519/7032/11 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 3197665,80 грн. та після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення суду та накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_4 , і як зазначено в рішенні Київського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11 поділ майна відбувався за фактичною домовленістю сторін, суд доходить висновку, що такий поділ спільного майнабуло здійснено для уникнення сплати ОСОБА_4 боргу на користь ОСОБА_3 , тобто ухилення від виконання рішення суду.

Такі спільні узгоджені дії ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які не розірвали шлюбу, однак поділили майно, визначили місце проживання дитини та на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання дитини, які не сплачувалися ОСОБА_4 протягом тривалого часу без ініціювання зі сторони ОСОБА_1 притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за умисне ухилення від сплати аліментів, при цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали і проживають спільно, що не спростовано ними в судовому засіданні, свідчать про те, що ці особи діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора ОСОБА_3 .

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №726/831/15-ц, провадження №61-45301св18).

Суд вважає, що поділ земельної ділянки та встановлення порядку користування земельної ділянкою площею 0,0567 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташоване вищевказане домоволодіння, на підставі заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 08 грудня 2017 року, відповідно до якої у користуванні ОСОБА_4 залишається земельна ділянка № 2 площею 0,0190га, на якій розташований житловий будинок літ. «К», а у користуванні ОСОБА_1 - земельна ділянка № 1 площею 0,0377га, на якій знаходиться житловий будинок літ. «Л», в будь-якому разі порушує права та законні інтереси кредитора ОСОБА_3 , незалежно від набуття нею права власності на 1/2 частину домоволодіння, так як боржник ОСОБА_4 безоплатно передав (відмовився) на користь своєї дружини ОСОБА_1 право користування на частину земельної ділянки, яка знаходилася у його фактичному користуванні для обслуговування 1/2 частини домоволодіння - будинку літ. «К», в результаті чого поділ земельної ділянки став непропорційним до часток у праві власності на домоволодіння, щобезумовно впливає на вартість та ринкову привабливістьбудинку літ. «К».

Користування земельною ділянкою є речовим правом, а отже відповідно до ст. 190 ЦК України є майном і має грошовий еквівалент відповідно доМетодики експертної грошової оцінки земельних ділянок, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року №1531, якою врегульовано порядок визначення вартості права користуванням чужою земельною ділянкою для забудови.

При цьому, незважаючи на те, що:

- ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2011 року у справі № 2/1519/7032/11 було накладено арешт на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належав на праві власності ОСОБА_4 ;

- постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ в Одеській області Щегловою Є.В. від 03 вересня 2013 року ВП №39625423 було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_4 в межах суми боргу у розмірі 3199579,90грн.;

- на підставі Акту опису й арешту майна від 11 жовтня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області Хлєбниковим О.В. було проведено опис майна, яке належить боржнику, а саме житлового будинку літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено арешт і встановлено заборону на передачу, продаж, відчуження без дозволу державного виконавця;

- постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області Хлєбникова О.В. від 05 квітня 2016 року було накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_4 ,

- 04 листопада 2017 року ОСОБА_4 змінив своє прізвище на ОСОБА_4 , державного виконавця про зміну прізвища в порушення норми ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» він не повідомив,

ОСОБА_4 безоплатно відмовився від користування значною частиною земельної ділянки на користь своєї дружини ОСОБА_1 , в результаті чого у користування ОСОБА_1 для обслуговування будинку літ. Л» площею 194,6 кв.м. перейшла земельна ділянка площею 0,0377га, тобто майже у два рази більше ніж, залишилася у користуванні ОСОБА_4 - 0,019га для обслуговування такого ж самого житлового будинку - літ. «К», загальною площею 192,4 кв.м.

Таким чином, ОСОБА_4 з порушенням вимог чинного законодавства і на шкоду кредитору ОСОБА_3 здійснив безоплатне відчуження належних йому майнових прав - права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться домоволодіння.

Накладення державним виконавцем арешту на все майно боржника ОСОБА_4 означало і накладення арешту на всі його майнові права, а отже, - і на право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться домоволодіння, яке (майнове право) може бути оцінене і має грошовий еквівалент. Таке майнове право не могло бути відчужене ОСОБА_4 самостійно на платній чи безоплатній основі.

Станом на 08 грудня 2017 року ОСОБА_4 як боржник був внесений до Єдиного реєстру боржників, і на все його майно та домоволодіння було накладено арешт та заборону відчуження,а тому за РНОКПП ОСОБА_4 , незважаючи на зміну прізвища, міг бути ідентифікований приватним нотаріусом Юрченко І.П. до нотаріального посвідчення спільної заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про поділ та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Норми ст.8 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на 08 грудня 2017 року, передбачають, що реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження. Автоматизованою системою виконавчого провадження забезпечується, зокрема, надання сторонам виконавчого провадження інформації про виконавче провадження; виготовлення документів виконавчого провадження , а також формування Єдиного реєстру боржників.

Відповідно до ч. 1 ст.9 ЗУ «Про виконавче провадження» єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.

Положеннями ч.3, 4 ст.9 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що нотаріуси, органи, що здійснюють реєстрацію майна, державні реєстратори речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до яких з метою вчинення правочину щодо відчуження у будь-який спосіб майна звернувся боржник, внесений на день звернення до Єдиного реєстру боржників, у разі відсутності у них інформації про накладення арешту виконавцем на кошти або майно боржника зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційних дій та в день звернення боржника повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця про майно, щодо відчуження якого звернувся боржник. Укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В силу норми ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особи, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч.6 цієї статті у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановленні ч. 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів здійснюється судом, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Оспорюваний правочин можу бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони.

Цивільно-правовий правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Суд за результатами дослідження усіх обставин справи, а також процесуальної поведінки сторін та учасників справи, вважає, що ОСОБА_4 як боржник, щодо якого було відкрито виконавче провадженні зі стягнення грошового боргу, та його дружина ОСОБА_1 , якій по оскаржуваному правочину безоплатно у користування відійшла майже удвічі більша земельна ділянка, які разом проживали і проживають в будинку літ. «Л» разом з малолітнім ОСОБА_6 , підписуючи оскаржувану заяву, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора ОСОБА_3 .

Така ситуація порушує майнові права та інтереси ОСОБА_3 не тільки як кредитора, але й як діючого власника житлового будинку літ. «К», а отже і землекористувача, такий правочин направлений на шкоду ОСОБА_3 як кредитора та власника житлового будинку.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За висновками Верховного Суду будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постанова ВС від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Сукупність вищенаведених обставин дає підстави вважати суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 діяли умисно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду кредитору ОСОБА_3 з метою ухилення від виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року у справі №2/1519/7032/11, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 08 грудня 2017 року підлягають задоволенню.

Крім цього, висновок суду про зловживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 своїми цивільними правами на шкоду кредитору ОСОБА_3 суд вважає за необхідне врахувати при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 , то судом встановлено, що Примусове виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2013 року у справі № 2/1519/7032/11 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 3197665,80 грн. та судових витрат у розмірі 1914,10 грн. здійснювалося Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в межах зведеного виконавчого провадження №58561500, до складу входили п`ять виконавчих проваджень:

1) ВП №50692731 з примусового виконання виконавчого листа №2/1519/70932/11, виданого Малиновським районним судом м.Одеси, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів на суму 3197665,80 грн., та судових витрат у розмірі 1914,10 грн.;

2) ВП №58514428 з примусового виконання виконавчого листа №520/15284/17, виданого 13 липня 2018 року Київським районним судом м.Одеси, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 207221464,41 грн. Суд вважає за необхідне відмітити, що ОСОБА_5 є двоюрідним братом ОСОБА_4 та ОСОБА_3

3) ВП №58839692 з примусового виконання виконавчого листа №520/13305/17, виданого 22 березня 2018 року Київським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 388250,00 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів;

4) ВП №57492858 з примусового виконання виконавчого листа №495/8685/14-ц, виданого 18 лютого 2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_4 757303,35 грн на користь ОСОБА_8 ;

5) ВП №57492816 з примусового виконання виконавчого листа №495/8685/14-ц, виданого 18 лютого 2015 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 3654,00 грн. судового збору.

Усі стягувачі за природою грошових вимог відповідно до ст. 46 ЗУ «Про виконавче провадження» мали вимоги п`ятої черги. При цьому, як вбачається з матеріалів справи і це не спростовано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 свій виконавчий документ подала на примусове виконання першою від всіх інших стягувачів.

Звернення стягнення на належне ОСОБА_4 майно - 1/2 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 192,4 кв.м., шляхом передачі цього майна на примусову реалізацію на прилюдних торгах, було здійснено державним виконавцем Мельниченко А.В. в межах саме цього зведеного виконавчого провадження.

Судом також встановлено і це визнається позивачем ОСОБА_1 , виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року у справі № 520/7855/14-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів у твердій сумі в розмірі 1000,00грн. щомісяця, починаючи з липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, здійснювалося іншим органом державної виконавчої служби - Київським ВДВС в м. Одесі ГТУЮ в Одеській області в межах виконавчого провадження ВП № 45128864.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколів проведення електронних торгів, оскаржуваних постанови та акта про передачу майна боржника стягувачу, звернення стягнення відбулося саме на Ѕ частину домоволодіння загальною площею 192,4 кв.м, яка належала ОСОБА_4 як боржнику, тобто на будинок літ. «К».

Доказів того, що державний виконавець здйснив звернення стягнення на майно, яке належить ОСОБА_1 , суду надано не було, а тому доводи ОСОБА_1 про порушення її права власності на іншу 1/2 частину домоволодіння, - безпідставні і спростовуються матеріалами справи.

Що стосується доводів ОСОБА_1 , що в оскаржуваних постанові та акті як правовстановлюючий документ, на підставі якого майно належало ОСОБА_4 , вказано свідоцтво про право власності від 17 лютого 2011 року № САЕ 073236, яке втратило чинність, суд зазначає наступне:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11 вище вказане свідоцтво не було визнане недійсним. Право власності на Ѕ частину домоволодіння, що складає будинок літ. «К» загальною площею 192,4 кв.м, було залишено у власності ОСОБА_4 , який володів цим майном саме на підставі свідоцтва про право власності.

Чинне законодавство не передбачає для правовстановлюючого документа втрату чинності та підстав для такої втрати. Крім цього, зазначення в оскаржуваних акті та постанові як правовстановлюючого документавищевказаного свідоцтва про право власності жодним чином не може бути підставою для визнання недійсним та скасування оскаржуваних постанови та акта. Закон України «Про виконавче провадження» не містить чітких вимог про зміст такої постанови та акта. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови та акта стягувачу ОСОБА_3 державним виконавцем було передане саме те майно, яке на праві власності належало ОСОБА_4 як боржнику. Такі обставини жодним чином не порушують права та законні інтереси ОСОБА_1 , так як її право власності на належну їй Ѕ частину домоволодіння не зачіпалися. При цьому суд звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 у своєму позові сама визнає, що на торги виставлялася 1/2 частина домоволодіння, що складається з літ. «К», тобто майно яке належало ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, 15 серпня 2019 року приватним нотаріусом Левчук О.С. на ім`я ОСОБА_3 було видане свідоцтво (бланк НОМЕР_6 ), зареєстроване в реєстрі № 1779, про те, що ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 частина вищевказаного домоволодіння, що раніше належало ОСОБА_4 , а 15 серпня 2019 року за ОСОБА_3 на підставі рішення приватного нотаріуса Левчук О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48307622 від 20 серпня 2019 року за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на 1/2 частину домоволодіння, що складається з житлових будинків літ. «К» та літ. «Л». З даних державного реєстру також вбачається, що інша 1/2 частина домоволодіння належить ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність порушення її права як власника цієї частки.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_3 заявила позовні вимоги про виділ в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частки у праві власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «К», та належить їй на праві власності. Отже суд доходить висновку, що ОСОБА_3 жодним чином не претендує на майно, власником якого на даний час є ОСОБА_1 .

Суд вважає, що передача майна, яке належало боржнику і не було реалізоване на торгах, в рахунок погашення заборгованості стягувачу ОСОБА_3 , була здійснена з дотриманням вимог чинного законодавства. ОСОБА_4 був власником 1/2 частки у праві власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «К», що визнано всіма сторонами та встановлено судом.

В межах зведеного виконавчого провадження № 58561500 вказане майно ОСОБА_4 тричі передавалося для його примусової реалізації на електронних торгах СЕТАМ, однак не було реалізовано через відсутність допущених до торгів учасників, що підтверджується протоколами проведення електронних торгів від 17 травня 2019 року № 406414, від 18 червня 2019 року № 412564 та від 18 липня 2019 року № 419742.

22 липня 2019 року, так як прилюдні торги тричі не відбулися, старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. направила на адресу стягувачів у зведеному виконавчому провадженні № 58561500: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 листа № 09.1-5470/В-8 з пропозицією вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна: 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , за ціною третіх електронних торгів, а саме: 2605627,50 грн.

Листом від 26 липня 2019 року відповідно до ч. 9, 10 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_3 заявила про згоду залишити за собою нереалізоване на електронних торгах № 419742.

Так як свій виконавчий документ ОСОБА_3 подала для примусового виконання першою від всіх інших стягувачів однієї черги у зведеному виконавчому провадженні №58561500, то державний виконавець Мельниченко А.В. на законних підставах відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» передала їй у власність майно боржника ОСОБА_4 за ціною третіх електронних торгів - 2605627,50 грн.

Суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 , що саме їй як стягувачу другої черги державний виконавець Мельниченко А.В. повинна була передати майно боржника. При цьому сплата ОСОБА_1 різниці у розмірі 2544627,50 грн. не дає жодних правових підстав та преференцій вимагати саме їй передати нереалізоване майно боржника, з огляду на те, що вона є стягувачем другої черги в іншому виконавчому провадженні № 45128864, навіть при тому, що 22 липня 2019 року старший державний виконавець Мельниченко А.В. направила ОСОБА_1 пропозицію про залишення за собою нереалізованого майна.

Нормою ч. 6 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

В контексті даної норми закону, а також з системного аналізу ст.ст. 1, 15, 18, 24, 25, 26, 28, 47 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, слідує, що державний виконавець відкриває виконавче провадження та здійснює примусове виконання судового рішення виключно на підставі поданих стягувачем заяви про примусове виконання й виконавчого документа. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

У відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області знаходиться зведене виконавче провадження № 58561500, до складу якого входять п`ять виконавчих проваджень: ВП № 50692731, ВП № 58514428, ВП № 58839692, ВП № 57492858, ВП №57492816. Тобто виконавче провадження № 45128864 про стягнення аліментів не входило до складу зведеного виконавчого провадження.

Боржником у вказаних виконавчих провадженнях, які входять до складу зведеного виконавчого провадження № 58561500 є ОСОБА_4 , а стягувачами п`ятої черги за виконавчими документами є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 (за виконавчим листом № 520/13305/17, виданого 22 березня 2018 року Київським районним судом м.Одеси).

Виконавчий лист № 520/7855/14-ц, виданий 25 вересня 2014 року Київським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, на примусове виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області не подавався, виконавче провадження ВП № 45128864 не передавалося до зведеного виконавчого провадження № 58561500 і перебувало на виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби міста Одеса.

Державний виконавець має право приймати рішення та вчиняти дії щодо боржника та стягувачів тільки в межах виконавчого провадження, яке перебуває у виконавця у провадженні. Жодна норма Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, інших нормативно-правових актів не уповноважує державного виконавця здійснювати дії з примусового виконання інших виконавчих документів у виконавчих провадженнях, які перебувають у провадженні іншого державного виконавця іншого органу державної виконавчої служби. Направлення документів виконавчого провадження особам, за виконавчим документом яких не здійснюється виконавче провадження та які не є його учасниками, законом не передбачено. Не реалізоване на третіх електронних торгах майно божника має бути запропоновано виконавцем, який здійснює відповідне виконавче провадження, не будь-яким стягувачам з тієї ж самої особи як боржника, а виключно стягувачам за виконавчими документами в межах відповідного зведеного виконавчого провадження, в якому таке майно виставлялося на торги та не було реалізоване.

Тому незаконне направлення державним виконавцем Мельниченко А.В . ОСОБА_1 як стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 45128864 пропозиції про залишення за собою майна боржника ОСОБА_4 у зведеному виконавчому провадженні № 58561500 не породжує жодних правових наслідків для ОСОБА_1 як стягувача другої черги у виконавчому провадженні ВП № 45128864.

Та обставина, що на думку позивача ці виконавчі провадження мали б бути об`єднані в одне зведене виконавче провадження, не спростовує таких висновків суду. ОСОБА_1 як стягувач аліментів зі свого чоловіка ОСОБА_4 повинна була клопотати перед державним виконавцем про передачу виконавчого провадження № 45128864 для об`єднання у зведене виконавче провадження № 58561500. У разі незадоволення такого клопотання ОСОБА_1 мала правооскаржувати дії чи бездіяльність державного виконавця в суді в межах відповідного виконавчого провадження. Проте, ОСОБА_1 таких дій не вчинила, хоча одночасно була стягувачем п`ятої черги у зведеному виконавчому провадженні ВП № 58561500. Такі обставини, на переконання суду, свідчать про зацікавленість ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у штучному створенні такої ситуації та штучного збільшення боргу по аліментам, а також про суперечливість позиції ОСОБА_1 .Як з`ясовано судом, ОСОБА_1 , яка проживає разом з ОСОБА_4 ,станом на 02 серпня 2019 року мала значну суму грошових коштів для внесення їх на депозит виконавчої служби як різницю вартості нереалізованого майна та суми заборгованості по аліментам у розмірі 2544627,50 грн., однак борг ОСОБА_3 не погасила. З іншої сторони, внесення ОСОБА_1 на рахунок виконавчої служби відповідної суми грошових коштів фактично підтверджує, що вона як стягувач п`ятої черги у ВП № 58561500 була згодна з усіма діями державного виконавця щодо звернення стягнення на майно ОСОБА_4 , не оскаржувала такі дії та рішення і одночасно бажала отримати майно боржника ОСОБА_4 та суму грошового боргу, у звязку з чим і вчиняла дії на отримання у власність майна боржника ОСОБА_4

Крім того, суд враховує, що ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 07 жовтня 2019 року у справі № 521/12637/19, в якій брала участь ОСОБА_1 ,дії старшого державного виконавця відділу з примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. щодо складення на ім`я ОСОБА_1 як стягувача у виконавчому провадженні ВП № 45128864 з примусового виконання виконавчого листа № 520/7855/14-ц, виданого Київським районним судом міста Одеси 25 вересня 2014 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів, листа № 09.01-5469/В-8 від 22 липня 2019 року, який містить в собі пропозицію про залишення за ОСОБА_1 нереалізованого майна, а саме 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною третіх електронних торгів 2605627,50 грн., були визнані неправомірними та зобов`язано старшого державного виконавця Мельниченко А.В. скасувати лист № 09.01-5469/В-8 від 22 липня 2019 року, направлений ОСОБА_1 як стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 45128864, який містить в собі пропозицію про залишення за ОСОБА_1 нереалізованого майна, а саме 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною третіх електронних торгів 2605627, 50грн.

Суд приймає до уваги, що звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_4 відбулося через дуже значний час після подання ОСОБА_3 виконавчого документа на примусове виконання, незважаючи на те, що ОСОБА_4 був власником домоволодіння ще з 17 лютого 2011 року.

Так, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у справі № 521/17502/18, було задоволено скаргу представника ОСОБА_3 на бездіяльність державного виконавця та зобов`язано старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Мельниченко А.В. вчинити дії щодо примусової реалізації арештованого майна боржника по виконавчому провадженню ВП № 50692731, а саме подати до ДП «СЕТАМ» заявку на реалізацію арештованого майна: 1/2 частку домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку під літерою «К», загальною площею 192,4 кв.м., житловою 118,3 кв.м., яке належить боржнику ОСОБА_4 , відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2831/5.

З огляду на викладене, суд не вбачає порушення норм ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» при передачі майна боржника, яке не було реалізоване на торгах, стягувачу ОСОБА_3 .

Що стосується твердження ОСОБА_1 про порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_6 при виконанні судового рішення та зверненні стягнення на майно ОСОБА_4 , то суд вбачає в цьому також зловживання цивільними правами зі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та намагання діяти недобросовісно по відношенню до кредитора ОСОБА_3 . Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року у справі № 520/7855/14-ц було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_1 , з ОСОБА_4 були стягнуті аліменти у твердій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісяця, починаючи з липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. Отже, місце проживання малолітнього ОСОБА_6 було визначено з матір`ю ОСОБА_1 , яка, як встановлено судом. має у своїй власності житло - Ѕ частину домоволодіння, яка складається з житлового будинку літ. «Л».

Те що, малолітній міг тимчасово перебувати в іншому будинку домоволодіння літ. «К», яке раніше належало ОСОБА_4 , жодним чином не дає підстав стверджувати про порушення його прав. На даний час малолітній ОСОБА_4 має місце проживання з матір`ю ОСОБА_1 в будинку літ. «Л», що прямо визначено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року у справі №520/7855/14-ц.

ОСОБА_1 повідомила суду недостовірні відомості, що частки у домоволодінні не були виділені в натурі. Адже, як встановлено судом, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2015 року у справі № 2-6544/11 за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, яка складається з житлового будинку літ. «Л» загальною площею 194,6 кв.м., житловою площею 119,00 кв.м., а у власності ОСОБА_4 було залишено 1/2 частку домоволодіння, яка складається з житлового будинку під літ. «К» загальною площею 192,4 кв.м., житловою площею 118.30 кв.м. Крім того, сама ОСОБА_1 разом з відзивом на зустрічну позовну заяву надала суду документи, а саме: заяву від 08 грудня 2017 року, висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 10 січня 2018 року, що свідчать про фактичний поділ домоволодіння та фактичне визначення часток кожного в натурі.

ОСОБА_4 повинен користуватися своїми правами добросовісно не на шкоду іншим особам і відповідати за своїми зобов`язаннями власним майном, не прикриваючись інтересами дитини.

Суд враховує, що ні ОСОБА_1 як мати малолітнього, ні ОСОБА_4 як його батько, не з`явилися в жодне судове засідання і не надали пояснень щодо дійсних обставин справи та життя і місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , в тому числі щодо умисного невиконання судового рішення та порушення заборони встановленої судом на реєстрацію місця проживання дитини у спірному домоволодінні.

Так, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2012 року у справі №2-6544/11 було заборонено Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в особі відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб здійснювати реєстрацію будь-яких фізичних осіб за адресою: 1-й Український провулок, буд.8 в м. Одесі.

Проте, ще 05 липня 2013 року ОСОБА_4 умисно порушив заборону, встановлену судовим рішенням, та здійснив реєстрацію свого та ОСОБА_6 місця проживання.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 була подана скарга до ГУ ДМС України в Одеській області щодо незаконної реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої 29 листопада 2013 року було прийнято рішення про скасування реєстрації місця проживання громадянина ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 , про що були внесені відповідні відомості в облікові документи, що прямо вбачається з листа ГУДМС України в Одеській області № 12/506-ОП від 29 листопада 2013 року.

У висновку від 29 листопада 2013 року затвердженого заступником начальника ГУДМС України в Одеській області, зазначено наступне: 05 липня 2013 року Київським РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області саме за заявою ОСОБА_4 було здійснено реєстрацію місця проживання його та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з свідоцтвом про право власності на житлове приміщення серії НОМЕР_4 від 17 лютого 2011 року. Про накладене Київським районним судом м.Одеси обтяження він не повідомив. У зв`язку з цим було скасовано реєстрацію місця проживання за вказаною адресою ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 , як такої, що здійснена з порушенням діючого законодавства. ОСОБА_4 було повідомлено щодо скасування реєстрації місця проживання його та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 за вищевказаною адресою та внесені відповідні відомості до будинкової книги.

Про всі ці обставини ОСОБА_4 був обізнаний, так як відповідні документи наявні в матеріалах адміністративної справи № 815/8516/13-а, в якій він та ОСОБА_6 брали участь як треті особи, що підтверджується листом Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року № 815/8516/13-а/12764/20. Відповідно до відповіді на адвокатський запит № 5100.4.1-4139/51.1-20 від 14 квітня 2020 року зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_6 було проведено відповідно до вищевказаного висновку: проставлено відповідний штамп у паспорті громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та направлено талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні до відділу адресно-довідкової роботи, який вилучено у звязку з реєстрацією особи за новою адресою.

Однак, ОСОБА_4 04 листопада 2017 року змінив своє прізвище на « ОСОБА_4 » і з 24 листопада 2017 року повторно зареєстрував місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про умисне зловживання своїми цивільними правами зі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

З врахуванням встановлених дійсних обставин справи щодо місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 та наявність у нього житла, суд також не погоджується з доводами ОСОБА_1 , що було порушення прав малолітньої дитини в тому, що державний виконавець не мала права без попереднього дозволу органу опіки та піклування передавати майно боржника ОСОБА_4 на реалізацію, бо ним користувалася дитина.

Суд вважає, що ОСОБА_1 обрала суперечливу самій собі правову позицію, адже вона як стягувач п`ятої черги не оскаржувала передачу державним виконавцем майна боржника на реалізацію. При цьому саме ОСОБА_1 намагалася скористатися правовими наслідками такої передачі майна боржника на реалізацію, а саме підтвердила свій намір та вчинила певні дії з метою залишити за собою нереалізоване на третіх торгах майно боржника.

Так, дійсно відповідно до п.28 розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, як встановлено судом, малолітній ОСОБА_6 проживає з матір`ю ОСОБА_1 , яка має у своїй власності окреме житло - житловий будинок літ. «Л».

Крім того, пунктом 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

В той же час жодним законом не встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_4 , а положення п.28 Інструкції не мають силу закону і не можуть суперечити Закону України «Про виконавче провадження», змінювати чи доповнювати положення цього закону.

Так, в пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною восьмою статті 19 цього ж закону передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Звернення стягнення на майно боржника є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження Ѕ частини домоволодіння, яке належало ОСОБА_4 , навіть якщо б право на користування цим майном належало малолітній дитині, законом не вимагається.

Нормою ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Таким чином, в силу вимог ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» така згода (дозвіл) органу опіки і піклування потрібна тільки батькам або особам, які їх замінюють, при укладенні договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, при відмові від належних дитині майнових прав, здійснення поділу, обміну, відчуження житла, зобов`язання від імені дитини порукою, видання письмових зобов`язань, а не при виконанні рішення суду шляхом звернення стягнення на майно боржника, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені з порушенням заборони суду та після накладення арешту на майно.

Суд звертає увагу, що за змістом вказаних норм та статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це прямий обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

На виконанні у державного виконавця перебували виконавчі листи, видані на виконання рішень суду, яким вирішено спір та стягнуто грошові кошти з ОСОБА_4 , а в подальшому - звернуто стягнення на його майно, а тому наявність чи відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію майна боржника не може перешкоджати виконанню судового рішення, а тим більше - підставою для скасування результатів торгів чи визнання недійсними постанови та акта про передачу майна боржника стягувачу.

Так як малолітня дитина ОСОБА_6 проживає з матір`ю ОСОБА_1 в будинку літ. «Л», що складає 1/2 частину домоволодіння, то суд доходить висновку, що житлові права та інші майнові права малолітнього ОСОБА_4 примусовим відчуженням майна - 1/2 частини домоволодіння, що складає житловий будинок літ. «К», яке належало ОСОБА_4 , не були і не могли бути порушені.

Аналогічна правова позиція з такого питання викладена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 666/288/16-ц, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12.

Щодо доводів позивача ОСОБА_1 про порушення норм ст.ст.358, 362, 366 ЦК України, а саме що її не було повідомлено як співвласника майна, яка має переважне право перед іншими особами на купівлю 1/2 частини за ціною, оголошеною для продажу, суд зазначає наступне.

Положення ст.358 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин з примусового звернення стягнення на майно боржника, так як норми цієї статті регулюють здійснення права власності саме співвласниками спільної власності.

Норми ст.362 ЦК України регулюють реалізацію переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності.

Однак, як вбачається з обставин справи, ОСОБА_4 як співвласник домоволодіння не здійснював продаж своєї частки, тобто він не реалізовував своє волевиявлення щодо даного майна. В даному випадку мала місце примусова реалізація майна, яке належало боржнику, в межах виконавчого провадження спочатку на торгах, а потім в порядку ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», тобто волевиявлення боржника як співвласника майна не враховувалося і не було необхідним. Тому положення ст.362 ЦК України не можуть бути застосовані до випадків примусової реалізації майна боржника, яке є спільною власністю кількох осіб.

Що стосується норми ст.366 ЦК України, які на думку позивача були порушені, то суд також звертає увагу що норми даної статті дають право, однак не встановлюють імперативний обов`язок, кредитору співвласника майна на пред`явлення позову про виділ частки із спільної власності з метою звернення стягнення на неї. Як вбачається з матеріалів справи частки співвласників домоволодіння були визначені та фактично виділені в натурі, а тому реалізація порядку, передбаченого ост.366 ЦК України в даному випадку не потребувалася. Крім того, положення ст.366 ЦК України передбачають можливість продажу частки у праві власності, яка належить боржнику, з публічних торгів або навіть переведення на кредитора прав та обов`язків співвласника-боржника. Таким чином, зміст ст.366 ЦК України дає підстави для висновку, що норми ст. 362 ЦК України при примусовому відчуженні частки у праві спільної часткової власності, зокрема в порядку виконання рішення суду, - не застосовуються.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_4 як боржник заявляв державному виконавцю про бажання продати свою частку у праві спільної часткової власності на домоволодіння, ОСОБА_1 до виставлення Ѕ частки на торги заявила про придбання частки за ринковою ціною.

Таким чином, суд доходить висновку, що звернення стягнення на майно ОСОБА_4 - 1/2 частку у праві власності на домоволодіння, шляхом виставлення на торги та подальша передача нереалізованого на торгах майна стягувачу, - було здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Так як позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, то суд відмовляє в задоволенні її позову повністю та відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України покладає всі судові витрати за позовом на позивача ОСОБА_1 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом, то суд, враховуючи, що ОСОБА_3 є законним власником 1/2 частки у праві власності на домоволодіння, що представляє собою житловий будинок літ. «К», приймаючи до уваги, що висновком експерта № 030/2020 судової будівельно-технічної експертизи від 27 квітня 2020 року передбачена технічна можливість виділення в окремий об`єкт нерухомості житлового будинку літ. «К», який входить до складу Ѕ частки у праві власності на домоволодіння, і така ж можливість підтверджується іншими доказами у справі, зокрема, наданим позивачем ОСОБА_1 висновком щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 10 січня 2018 року № 491443.36, виготовленого КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, то керуючись ст. 364 ЦК України, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_3 про виділення в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частки у праві власності на домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. «К», та припинення право спільної часткової власності на домоволодіння між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В ході розгляду справи знайшли підтвердження факти та обставини перешкоджання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 власнику майна ОСОБА_3 та її представникам у користуванні та володінні спірним майном, зокрема, шляхом перешкоджання доступу до домоволодіння, перешкоджання адвокату Оксюті В.В., що прямо визнано ОСОБА_1 та зафіксовано на фотографіях, які вона надала суду. Такі перешкоди зі сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є недопустимими, так як позбавляють власника в повній мірі користуватися та володіти своїм майном. В той же час як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не визнають право власності ОСОБА_3 на спірне майно і створюють перешкоди у вільному його користуванні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин суд доходить висновку про задоволення позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд покладає судові витрати на відповідача у разі задоволення позову.

Відповідачами за зустрічним позовом та за позовом ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а тому суд покладає на них в рівних частинах судові витрати, що складаються з судового збору, сплаченого ОСОБА_3 при поданні зустрічного позову та позовної заяви, а також витрат на оплату вартості судової експертизи.

Керуючись ст. 2, 4-6, 76-83, 133, 139, 141, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольги Сергіївни, ОСОБА_3 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання недійсною та скасування постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та свідоцтва про право власності, - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольга Сергіївна, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про виділення в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком, - задовольнити.

Виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частку у праві власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «К», та належить ОСОБА_3 на праві власності.

Припинити право спільної часткової власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсною заяви від 08 грудня 2017 року про встановлення порядку користування земельною ділянкою, - задовольнити.

Визнати недійсною заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 08.12.2017, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко Іриною Петрівною, зареєстровану в реєстрі за №№462, 463.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати за зустрічним позовом та позовною заявою у розмірі 4760,80грн, з яких 1261,20грн - судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подання зустрічної позовної заяви та позовної заяви та 3500,00грн вартість судової експертизи по справі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати за зустрічним позовом та позовною заявою у розмірі 4760,80грн, з яких 1261,20грн - судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подання зустрічної позовної заяви та позовної заяви та 3500,00грн вартість судової експертизи по справі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 21 липня 2020 року.

Головуючий Салтан Л. В.