ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/727/20 Справа № 205/2317/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання угоди недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «ПриватБанк», в якому просив визнати генеральну угоду від 12 березня 2014 року про реструктуризацію заборгованості, укладену між сторонами недійсною з моменту укладення /а.с.1-2/.

В обґрунтування позову посилався на те, що 10 листопада 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. У зв`язку з виникнення заборгованості за кредитним договором між сторонами 12 березня 2014 року укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, за умовами якої позивач отримав строковий кредит у розмірі 30 448, 81 грн. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку строком на 24 місяці зі сплатою 18% річних за користування кредитом. Позивач вважає, що банк приховав від нього важливу інформацію перед підписанням договору, невідповідність встановлених між сторонами у договору умов фактичним є введення в оману позивача, посилаючись на переплату суми кредиту у розмірі 6 119,03 грн. та відсутності згоди дружини на укладання кредитного договору. Посилаючись на вказані обставини заявник просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2019 року відмовлено в задоволені заявлених позовних вимог /а.с.179-182/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві /а.с.186-187, 208-210/.

ПАТ «ПриватБанк» надало відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 листопада 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір № SAMD№2910, на підставі особистої заяви ОСОБА_1 За умовами договору позивач отримав від банку кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки /а.с.25, 26/.

12 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПриватБанк» укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток. Відповідно до умов дана угоду укладено з метою зменшення розміру заборгованості, що виникла за кредитним договором № SAMD№2910 від 10 листопада 2005 року, а саме відсотки у розмірі 5 748, 35 грн та штраф на 2 369,30 грн. /а.с.22-23/.

Пунктом 2.1 генеральної угоди передбачено, що банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 30 448, 81 грн. на строк 24 місяці, тобто з 12 березня по 31 березня 2016 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карткузі сплатою 1,5% на місяць, тобто 18% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту.

Погашення заборгованості за генеральною угодою здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1 523, 66 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості за кредитом та відсотків.

Виходячи з умов генеральної угоди, колегія суддів приходить до висновку, що сума щомісячного платежу була розрахована банком з врахування кількості місяців на який було надано кредит та розміру відсоткової ставки за користування ним. Дані умови встановлені договором та узгоджені між сторонами, таким чином підписуючи генеральну угоду ОСОБА_1 був повідомлений щодо свого обов`язку повернути суму наданого кредиту разом з нарахованими відсотками за користування ним, що і складає суми його збільшення на 6 119, 03 грн. на яку заявник посилається в своєму позові.

Підписання позивачем вказаної генеральної угоди свідчить про те, що позивач погодився з умовами отримання кредиту.

Разом з цим, умовами договору передбачено, що його підписання позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Зважаючи на викладене, суд приходить висновку, що умови Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток від 12 березня 2014 року, укладеної між сторонами у цій справі відповідають нормам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла станом на час виникнення відносин).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про визнання недійсною генеральної угоди від 12 березня 2014 року також з підстав навмисного введення ПАТ КБ "Приватбанк" його в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 230 ЦК України).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені статтею 230 ЦК України, за змістом якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1). Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (ч. 2).

Отже, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. ОСОБА_3 також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Також, заявник у обґрунтування своїх доводів посилається на те, що банк знаючи, що він перебував у зареєстрованому шлюбі на момент укладення угоди не отримав від нього згоди дружини на укладення цієї угоди, що є підставою для визнання її недійсною.

Дані доводи колегія суддів не може прийняти до уваги як підстава для визнання правочину недійсним, оскільки генеральну угоду було укладено з метою реструктуризацію заборгованості по кредиту отриманого за договором № SAMD№2910 від 10 листопада 2005 року. Виходячи з того, що вказаний кредитний договір між сторонами було укладено без згоди дружини позивача, тому угода щодо реструктуризації боргу за ним також не вимагає її згоди.

Крім того, за положеннями ст. 65 Сімейного Кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

У свою чергу постановою пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що письмова згода одного із подружжя в даному випадку на укладення генеральної угоди непотрібна, так як відносини, що виникли між сторонами не стосуються майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Рішення суду першої інстації є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров