ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року

м. Харків

Справа № 630/382/19

Провадження № 22-ц/818/582/20

Категорія: житлові

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 21 жовтня 2019 року, у складі судді Зінченка О.В.

у цивільній справі № 630/382/19за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

встановив:

07.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що відповідач ОСОБА_3 є його сином, а ОСОБА_2 - колишньою дружиною, шлюб з якою розірвано 17.10.2017.

ОСОБА_2 з 01.04.2006 та ОСОБА_3 з 29.12.2009 і по теперішній час, зареєстровані у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та з жовтня 2017 року в зазначеному будинку не мешкають. Враховуючи, що відповідачі тривалий час не мешкають у житловому будинку, однак зареєстровані, що перешкоджає позивачу в оформленні субсидії на сплату житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду із даним позовом.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 21 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Суд вирішив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою АДРЕСА_1 та вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог суд вирішив відмовити.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення в частині відмови позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог оскільки перебуваючи з 17 жовтня 2017 року в розлученні, тобто сімейні відносини між ними припинилися за рік до розлучення, ще з липня 2016 року, що не підлягало доказуванню, так як було визнано відповідачкою в її поясненнях суду.

Таким чином, судом першої інстанції не надано відповідної оцінки доказам, що з 17 жовтня 2017 року перебуваючи в офіційному розірванні шлюбу і протягом року до розірвання шлюбу не проживаючи спільно і не ведучи спільне господарство, не маючи спільного бюджету, він з відповідачкою не є членами однієї сім`ї.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що з моменту складення актів від 15.07.2019 року та 17.07.2019 року по день звернення з позовом до суду 06.080.2019 року не минуло встановленого ЖК України терміну у 6 місяців, тому такі позовні вимоги є передчасними і не підлягають задоволенню.

Крім того, вона змушена була покинути спірне приміщення через конфліктну ситуацію яку створював позивач, однак має намір повернутись до будинку та вирішувати питання про поділ майна подружжя.

ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не подав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Новіков Ю.Б. в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Зважуючи на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 44, 371, 372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за відсутністю відповідачів, оскільки їх неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Оскільки позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні його вимог до ОСОБА_2 , а рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_3 ніким не оскаржене, то апеляційний суд переглядає рішення Люботинського міського суду від 21.10.2019 року відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України лише в межах апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 згідно рішення Люботинського міського суду Харківської області від 30.11.2005 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1993 року, від шлюбу мають двох синів - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб сторони розірвали 17.10.2017 року за обопільною згодою шляхом подачі заяв в орган РАГСу.

Відповідач ОСОБА_2 в зазначеному будинку зареєстрована 01.04.2006 року, хоча фактично проживала з часу укладення шлюбу.

З пояснень сторін вбачається, що в останні роки взаємовідносини між ними поступово погіршувалися, виникали сварки з побутових підстав.

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову та надаючи суду пояснення на позов, стверджувала, що основною причиною конфлікту був потяг чоловіка до спиртних напоїв та зверхнє відношення до неї, як члена сім`ї та рівноправного, на її погляд, співвласника будинку, в будівництві і ремонті якого вона приймала активну участь як працею так і грошима, які батьки передали їй після продажу їх квартири, де вона була зареєстрована до 2006 року і яка була їх спільною власністю.

В конфлікт між подружжям залучилися і їх сини, з яких старший - ОСОБА_5 став на її захист, а молодший - ОСОБА_4 виявляв прихильність до позивача.

Під час чергової сварки 09 липня 2016 року молодший син ОСОБА_4 заподіяв старшому брату - ОСОБА_5 тілесні ушкодження середньої тяжкості і був засуджений за це Любтинським міським судом Харківської області 02.12.2016 року за ч.1 ст.122 КК України до 2 років обмеження волі. Звільнений від покарання за ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Після вказаної сварки їх старший син ОСОБА_4 , образившись на брата і батька, зібрав свої речі і пішов з дому, його місцезнаходження їй невідоме. Вона також змушена була шукати прихистку у своїх знайомих, однак більше року приходила в будинок, намагаючись зберегти право проживання.

Просила суд у позові відмовити, посилаючись на ту обставину, що в будинку не проживає з поважних причин, власного житла не має.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено вказані ним обставини, тобто тривала відсутність відповідачки ОСОБА_2 без поважних причин за місцем реєстрації, в будинку АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання колишньої дружини ОСОБА_2 і їх сина ОСОБА_4 такими що втратили право проживання в цьому будинку, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги посиланням на те, що відповідачі без поважних причин вибули з цього будинку, хоча й залишилися зареєстрованими, а це перешкоджає йому отримувати субсидію.

На підтвердження цих доводів позивач ОСОБА_6 надав суду акти «ОСН 55» від 15.07.2019 року, які за своїм змістом мають як внутрішню суперечливість так не співпадають з доводами позивача. Так, в актах вказано, що вони видані відповідачу, хоча сам позивач не заперечував, що саме на його прохання такі акти видав йому голова вуличного комітету Баєв В.В.

Покази свідків також не містять достатньої та належної інформації, яка має значення для справи, зважуючи на зміст позовних вимог.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖКУРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статті 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , не відноситься до державного чи громадського фонду, а є власністю позивача. Оскільки відповідач ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї позивача, тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження його доводів про безпідставну довготривалу відсутність відповідача за місцем реєстрації та її ухилення від надання йому документів, необхідних для отримання субсидії.

Встановивши в судовому засіданні поважність причин відсутності відповідача в спірній квартирі, а саме наявність між сторонами у справі неприязних відносин, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності усіх складових, передбачених ст. 405 ЦК України, для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Захист прав власника у цій справі в частині ухилення відповідача від участі в оплаті витрат на утримання будинку чи оплату комунальних послуг, на що посилався позивач, є неспівмірним з правом відповідача на користування житлом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Інших доказів на підтвердження доводів позову щодо не проживання відповідачки в спірному будинку без поважних причин понад один рік чи вибуття її на інше постійне місце проживання, позивачем не надано, а також позивач не звертався до суду з клопотанням про їх забезпечення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.367, 368, п1 ч.1 ст. 374, ст. ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2020 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина