Провадження № 2/344/1059/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житло, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати за ним право власності на житло, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.11.2004 по 27.12.2006. 30.09.2005 позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 , гроші на придбання отримав від продажу своєї частки в напівособняку.

Квартира в даний час без ремонту, зареєстровані особи в ній не числяться, наявна заборгованість за теплопостачання, відсутні договори на постачання комунальних послуг, наявний ріст заборгованості з подальшим відключенням водопостачання та газопостачання.

Позивач вказує, що така ситуація його не влаштовує, оскільки кошти на придбання квартири були його коштами.

За таких обставин позивач вважає, що має право звернутися в суд та з посиланням на норми ст.392 ЦК України просить визнати за ним право власності на спірне житло.

Відповідач не погоджуючись із позовом подав відзив, в якому з покликанням на норми ст.60, 63 СК України та ст. 368 ЦК України вважає позов безпідставним та просить у його задоволенні відмовити.

До суду надійшла і долучена до матеріалів справи також відповідь на відзив.

В судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позові та просили суд позов задовольнити.

Сторона відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо вимог позову з підстав, наведених у відзиві та просили суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Щодо заяви про застосування строків позовної давності.

07.12.2020 стороною відповідача подано до канцелярії суду заяву про застосування строків позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність в один рік (ч.2 ст.258 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 20 СК України передбачено застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин.

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (ч.1 ст. 20 СК України).

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч.2 ст. 20 СК УКраїни).

Стаття 72 СК України зазначає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина 2 зазначеної статті).

В той же час в даному випадку заявлено позов не про поділ майна подружжя, а щодо визнання права власності, а такі позови є не пов`язані з конкретними порушеннями правомочностей власника і зумовлені триваючим порушенням з боку третіх осіб, відтак на них, як і на негаторні позови в силу дії ч.2 ст. 268 ЦК України, не поширюється позовна давність.

Щодо вимог позивача про визнання права власності.

Сторонами не заперечується той факт, що у період з 23.11.2004 по 27.12.2006 сторони по справі перебували у шлюбі, який згодом було розірвано (а.с. 88)

Відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 30.09.2005 ОСОБА_1 (покупець) придбав у ОСОБА_8 (продавець) за гроші в сумі 6728 грн. квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 23-24) та є титульним власником даної квартири (а.с. 25).

Згідно до нотаріально посвідченої заяви, копія якої долучена до матеріалів справи ОСОБА_9 дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на купівлю квартири АДРЕСА_1 та є ознайомленою з умовами договору (а.с. 90).

Також 30.09.2005 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 продали ОСОБА_11 за суму в розмірі 268800,00 грн. відповідно до договору купівлі-продажу належну їм на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 31-32).

Сторона позивача, з посиланням на положення ст. 57 СК України переконує суд, що спірна квартира набута у власність позивачем за його особисті кошти, а відтак і є його особистим майном і не може бути спільним майном подружжя.

Разом з тим, суд не може погодитися з таким твердженнями сторони позивача.

На переконання суду вказана спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а позивач зазначений титульним власником квартири і до таких висновків суд прийшов з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Згідно із ч 1. ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Крім того, ч.2 цієї ж статті зазначено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормами ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Наведені норми законодавства діяли на момент укладення шлюбу та на момент набуття права власності на спірну квартиру.

Слід навести приклади, коли Верховний Суд визначив презумпцію спільної сумісної власності подружжя.

Так, у постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 дано тлумачення ст. 60 СК України, в якій визначено право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. І якщо раніше судова практика виходила з того, що позивач повинен довести придбання майна, яке він хоче поділити, в період шлюбу за спільні кошти для спільного використання, то наразі, з огляду на презумпцію спільної сумісної власності подружжя наводити докази на її спростування повинен той, хто її заперечує.

У постанові Верховного Суду у справі № 725/1776/18 від 12.02.2020 також вказано, що за змістом статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Під час розгляду справи необхідно врахувати, що правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 вказано про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Матеріалами справи встановлено, що на момент придбання спірного майна сторони перебували у шлюбі понад десять місяців, спільно проживали у батьків відповідача, а відтак були пов`язані спільним побутом, в тому числі і витратами на придбання продуктів харчування та оплати за комунальні послуги, а спірне майно було придбане за згодою сторін у шлюбі, саме як чоловіка і дружини, як і передбачено вимогами чинного законодавства, при цьому сплачений розмір грошової вартості за спірну квартиру становив лише 6728 грн., тобто розмір який на переконання суду було посильно сплатити молодій сім`ї виходячи з конкретних обставин справи, а переконливих та беззастережних доказів про те, що гроші від продажу належної позивачу частки в іншій квартирі були витрачені саме на придбання цієї спірної квартири суду не представлено. Отож суд вважає, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Правовідносини у цій справі відповідають висновкам правової позиції Верховного Суду, який у справі №334/9028/15-ц від 13.03.19 зауважив, що позивач не спростував презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя. Адже матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти. На думку Верховного Суду, та обставина, що спірна частина квартири придбана того ж дня, що було продано іншу нерухомість, не спростовує презумпції спільності майна подружжя. Оскільки не надано належних доказів, що гроші від продажу витрачені саме на придбання частини квартири.

Правові позиції Верховного Суду покликані забезпечувати сталість та єдність судової практики.

Оскільки судом не встановлено переконливості тверджень позивача про те, що спірна квартира набута у власність позивачем суто за його особисті кошти і ним не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, то відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо показань свідків, допитаних в судовому засіданні, то окремо слід вказати, що судом не встановлено показань, які беззаперечно дають змогу встановити зв`язок між поясненнями сторін і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін, а тому оцінюються судом критично.

На підставі зазначеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Розподіл судових витрат слід провести, згідно до ст. 141 ЦПК України .

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 76, 223,247, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Шамотайло