Справа № 462/3575/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Сех Г.В.

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу Державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Управління Державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова Львівської області про визнання постанови про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню та поверненя коштів,

встановив:

ОСОБА_1 03 червня 2019 року звернувся до суду із позовом, збільшивши у подальшому позовні вимоги, в якому просить визнати такою, що не підлягає виконанню постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №53718322 від 26.06.2018 в сумі 144376,56 грн. та зобов`язати Залізничний відділ Державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області повернути йому стягнутий на виконання цієї постанови виконавчий збір в сумі 144376,56 грн. Свої вимоги обґрунтовуює тим, що Залізничний районний суд міста Львова ухвалою від 14 січня 2019 року скасував заочне рішення цього суду від 19 грудня 2016 року у справі № 161/6131/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яке було підставою для видачі 14 березня 2017 року виконавчого листа та в межах примусового виконання якого державим виконавцем Залізничного відділу Державної виконавчої служби м.Львова прийнято постанову про стягнення виконавчого збору. У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 14 лютого 2019 року звернувся до відділу ДВС з проханням скасувати постанову ВП №53718322 від 26 червня 2018 про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, завершити виконавчі провадження та повернути стягнуті на виконання цих постанов кошти. Однак відповідач відмовив у здійсненні таких дій, тому він змушений звернутися до суду із цим позовом на захист його порушеного права.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 28 жовтня 2019 року прийнято заяву ОСОБА_1 до розгляду.

Заслухавши думку представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК, та його примусовим виконанням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Закон № 1404-VIII установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як встановлено судом, 26 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати такою, що не підлягає виконанню, постанову державного виконавця Залізничного відділу ДВС від 26 червня 2018 року ВП № 53718322 про стягнення 144 376 грн 56 коп. виконавчого збору, а також повернути позивачу 36 тис. грн, стягнутих на виконання цієї постанови. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що Залізничний районний суд м.Львова ухвалою від 14 січня 2019 року скасував заочне рішення цього суду від 19 грудня 2016 року у справі № 161/6131/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яке було підставою для видачі 14 березня 2017 року виконавчого листа та в межах примусового виконання якого відповідачем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору. У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 14 лютого 2019 року звернувся до відділу ДВС з проханням скасувати постанову ВП № 53718322 від 26 червня 2018 про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, завершити виконавчі провадження та повернути стягнуті на виконання цих постанов кошти. Однак Залізничний відділ ДВС відмовив у здійсненні таких дій, тому він змушений звернутися до суду із цим позовом на захист його порушеного права.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 11 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вказавши на те, що цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

03 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом, в якому просить визнати такою, що не підлягає виконанню постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №53718322 від 26.06.2018 в сумі 144376,56 грн. та зобов`язати Залізничний відділ Державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області повернути йому стягнутий на виконання цієї постанови виконавчий збір в сумі 144376,56 грн.

Постановою Великої палати Верховного суду від 15 січня 2020 року скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року, а справу за позовом ОСОБА_1 до Залізничного відділу Державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню та повернення стягнутої суми виконавчого збору направлено для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 січня 2020 року зробила висновок про те, що спір, що виник у зв`язку з прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору, здійсненням виконавчого провадження на виконання такої постанови та стягненням з боржника зазначеного збору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.

За наведеного вище, суд приходить до висновку, що провадження у даній справі слід закрити, оскільки заява ОСОБА_1 про визнання постанови про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню та повернення стягнутої суми виконавчого збору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно квитанції №24 від 29.05.2019 року ОСОБА_1 сплатив 768,40 грн. судового збору за подання до суду позовної заяви.

Згідно квитанції №120 від 20.06.2019 ОСОБА_1 сплатив 384,20 грн. судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Згідно ст.7 ч.1 п.5 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

За наведеного, суд вважає за необхідне повернути позивачу сплачений ним судовий збір в сумі 1152 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 255 ч.1 п.1, 258, 260-261 ЦПК України, ст.7 ч.1 п.5 Закону України «Про судовий збір», суд -

п о с т а н о в и в:

Закрити провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Залізничного відділу Державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Управління Державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова Львівської області про визнання постанови про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню та повернення коштів.

Зобов`язати Управління державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова Львівської області повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 768,40 грн. судового збору, сплаченого за квитанцією №24 від 29.05.2019 року на р/р 003 через ТВБВ 10002/069 Волинського ОУ АТ «Ощадбанк».

Зобов`язати Управління державної казначейської служби України у Личаківському районі м.Львова Львівської області повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 384,20 грн. судового збору, сплаченого за квитанцією №120 від 20.06.2019 року на р/р НОМЕР_2 через ТВБВ 10002/069 Волинського ОУ АТ «Ощадбанк».

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 28.01.2020 року.

Суддя: