Справа № 161/4654/19 Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б.
Провадження № 22-ц/802/19/20 Категорія: 1 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Киці С. І., Данилюк В.А.,

секретар с/з - Вергун Т. С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Мелянчука В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про заборону вчинення певних дій, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що він 03 лютого 2019 року отримав від Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. У цьому повідомленні містилася вимога протягом 30-денного строку сплатити заборгованість за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 070-22-87/07 від 13 листопада 2007 року, який станом на 23 серпня 2018 року становив 113 253, 33 доларів США (що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 23 серпня 2018 року - 3 158 124,37 грн), а також зазначено, що у разі невиконання вимоги банку кредитор має намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 також зазначив, що між позивачем та відповідачем 13 листопада 2017 року був укладений договір про надання кредитної відновлювальної лінії № 070-22-87/07, виконання умов якого забезпечене укладеним договором іпотеки від 14 листопада 2007 року. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що банк 27 жовтня 2007 року реалізував своє право пред`явлення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом подання до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, у подальшому змінивши предмет позову на стягнення заборгованості, внаслідок чого 19 липня 2012 року судом ухвалено рішення про стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. Стягувачу на підставі даного рішення суду видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання, а тому, на думку позивача, направлення йому банком вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним стягненням заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 просив заборонити АТ «Укрсоцбанк» вчиняти дії, спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового звернення стягнення на іпотечне майно.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2019 року в даній справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення його позовних вимог.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 січня 2020 року було залучено до участі у даній справі правонаступника відповідача - Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які права позивача на іпотечне майно у зв`язку з направленням йому банком повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки порушені не були, оскільки банк не вчиняв дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Із матеріалів справи убачається, що 13 листопада 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в подальшому перейменовано на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк») і ОСОБА_1 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості 99000 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту до 12 листопада 2022 року, а позичальник зобов`язувався, в тому числі, здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості за кредитом (а.с.11-14).

14 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав іпотеку іпотекодержателю АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» у якості забезпечення зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-17).

Також в судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2012 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором постановлено стягнути з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 549316,54 грн та судові втрати по справі (а.с.18-19). Зазначене рішення суду набрало законної сили.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував, що він не виконав рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

За положеннями статей 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 24 вересня 2018 року банком на адресу боржника ОСОБА_1 направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, в якому банк вимагав у боржника ОСОБА_1 сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 23 серпня 2018 року складає 113253,33 доларів США, та зазначив, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти днів має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с.8).

Позивач ОСОБА_1 вважає, що направлення такого повідомлення порушує його право власності на нерухоме майно, а тому просив суд заборонити АТ «Укрсоцбанк» вчиняти дії, спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору.

Кожна особа, як передбачає частина 1 статті 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За положеннями статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що банк не вчиняв будь-які дії по зверненню стягнення на іпотечне майно, а лише направив боржнику ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, в якому повідомив боржника, що у разі несплати боржником заборгованості по кредитному договору, банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що у зв`язку з направленням боржнику ОСОБА_1 зазначеного повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки будь-які права і інтереси останнього порушені не були, оскільки банк не вчиняв дії щодо звернення стягнення на іпотечне майно, а тому у суду не було підстав для заборони АТ «Укрсоцбанк» вчиняти дії, спрямовані на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції.

З врахуванням наведених обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 січня 2020 року.

Головуючий

Судді