КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначив, що слідчим ОВС відділу прокуратури Львівської області Пшеничкою А.М. проводитьсядосудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000141 від 25 квітня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною дугою статті 365, часиною другою статті 296 КК України. Однак понад два з половиною роки триває повна бездіяльність слідчого Пшенички А.М. у вказаному кримінальному провадженні, не проводяться необхідні слідчі дії, у зв`язку з чим порушуються його права як потерпілого.31 липня 2019 року слідчий виніс постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення. За його скаргою ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року скасовано як незаконну постанову слідчого Пшенички А.М. про закриття кримінального провадження. Позивач вказав, що внаслідок вказаної бездіяльності слідчого Пшенички А.М.йому завдано моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну, яку він оцінив у 250 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що внаслідок бездіяльності слідчого ОВС відділу прокуратури Львівської області Пшенички А.М. йому завдано моральної шкоду, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою слідчого прокуратури.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що бездіяльність, протиправність дій слідчого Пшенички А.М. у кримінальному провадженні № 0000141 доведена та встановлена в судовому порядку, що не потребує додаткового доказування. Твердження суду про те, що не надано належних доказів на підтвердження протиправності дій цього слідчого є безпідставними, оскільки сам факт скасування судом постанови про закриття кримінального провадження вже вказує на незаконність його дій та заподіяння моральної шкоди. Позивач просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Відзив Державної казначейської служби України на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 461/8389/19 (провадження № 11-сс/811/901/19) було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року про залишення без задоволення скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого відділу прокуратури Львівської області Пшенички А.М. від 31 липня 2019 року про закриття кримінального провадження скасовано.

Постанову слідчого відділу прокуратури Львівської області Пшенички А.М. від 31 липня 2019 року про закриття на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000141 від 25 квітня 2017 року, скасовано.

Матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000141 від 25 квітня 2017 року, направлено прокурору Львівської області для організації проведення досудового розслідування.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

За змістом статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.

ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди бездіяльністю слідчого ОВС відділу прокуратури Львівської області Пшеничкою А.М. у кримінальному провадженні № 0000141.

Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

За частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Водночас наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальним рішенням слідчого у кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, встановивши, що позивач достатніми та допустимими доказами не довів факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям постанови про закриття кримінального провадження, бездіяльністю слідчого прокуратури та настанням шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 462/6400/18 (провадження № 61-12319св19) та від 14 лютого 2020 року у справі № 757/20989/18 (провадження № 61-18771св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що незаконність постанови про закриття кримінального провадження підтверджена ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року, якою зазначена постанова була скасована, не свідчать про неправильність висновків суду першої інстанції, оскільки судом правильно зазначено, що сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує, що вказаними діями позивачу завдана моральна шкода.

Позивач помилково вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Наведена ним практика Європейського суду з прав людини також не стосується предмету спору.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, обґрунтовані підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір з позивача не справляється, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній