ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року

м. Харків

Справа № 645/8314/19

Провадження №22-ц/818/5400/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Турбоатом»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, ухвалене 02 вересня 2020 року у складі судді Алтухової О.Ю.,

УСТАНОВИВ:

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, після уточнення якого ( а.с. 182) просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомості 1/2 частину Житлового будинку, що складається з наступних приміщень: житлова кімната 2-2, площею 9,8 кв.м.; житлова кімната 2-3, площею 14, 2 кв.м; санвузол 2-4, площею 3,9 кв.м; кухня 2-5, площею 9,5 кв.м, тамбур ІІІ, площею 6,0 кв.м, та надвірні будівлі - гараж літ. В, вигрібна яма №8.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Житловий будинок належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . При видачі їй відділом приватизації відкритим акціонерним товариством (надалі ВАТ) «Турбоатом» правовстановлюючих документів на Житловий Будинок було допущено некоректне визначення об`єктів нерухомого майна, які передаються у власність. Так, у свідоцтві про право власності на житло, виданому відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» 20.11.1997, зазначено, що у власність ОСОБА_1 передається будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв. м, При цьому, на зворотній стороні вказаного свідоцтва згідно зі штампом у власність передається квартира АДРЕСА_2 . Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 14.06.2001 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 частина Житлового будинку, що складає квартиру АДРЕСА_3 . На теперішній час позивач не має можливості розпорядитись своєю власністю, оскільки у зв`язку з допущеними неточностями у свідоцтві про право власності, вона не має змоги зареєструвати своє право власності у новому реєстрі прав власності на нерухоме майно. Так, згідно з рішенням про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №39690743 від 15.02.2018 державним реєстратором була зупинена реєстрація права власності за заявою позивача ОСОБА_1 через відсутність у повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації. Отримавши вказане рішення, позивач звернулася до АТ «Турбоатом» із клопотанням про внесення змін до свідоцтва про право власності, однак відповідно до наказу генерального директора від 09.07.2002 № 25 відділ приватизації було ліквідовано. Тому внести зміни до свідоцтва про право власності на житло у АТ «Турбоатом» не має правових підстав. У зв`язку з ненаданням документів, позивач отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав від 03.04.2018. Фактично позивачці у власнісь було передано частину житлового будинку, а не квартиру, Відомості щодо того, що Житловий будинок є багатоквартирним, у будь-яких правовстановлюючих або інвентарних документах відсутні. У зв`язку з не визначенням правового статусу об`єкта, переданого у власність позивачці, вона не має можливості реалізувати своє право власності. Відповідачі існування у неї права влснсості на Ѕ частину Житлового Будинку не визнають. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «Харківське міське БТІ» 15.12.2017, на даний час домоволодіння з надвірними будівлями складається з наступного: Житловий будинок літ. А-1; Житлової прибудови літ. А1-1; Прибудова а2; Тамбур а3; Ганок літ. а4; Гараж літ. В, огорожі та вигрібні ями №№7,8. При цьому, у фактичному користуванні позивача є такі приміщення та надвірні будівлі: по житловому будинку - житлова кімната 2-2, площею 9,8 кв.м; житлова кімната 2-3, площею 14,2 кв.м; санвузол 2-4, площею 3,9 кв.м; кухня 2-5, площею 9,5 кв.м, тамбур III, площею 6,0 кв.м, та надвірні будівлі - Гараж літ. В та вигрібна яма №8. Інші приміщення перебувають у користуванні відповідачів. Згідно рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради від 16.03.2004 № 46/7 Квартник Т.С. узаконено самовільно прибудовані сіни літ. III, площею 6,0 кв.м; кухню літ. 2-5, пл. 9,5 кв.м, санвузол літ. 2-4, площею 3,9 кв.м, самовільно переобладнану житлову кімнату літ. 2-2, площею 9,8 кв.м; самовільно побудований гараж літ. В, розміром 5,0х3,4 кв.м, по АДРЕСА_4 . Тому позивач вважає доцільним розділити житловий будинок в натурі, з метою подальшого отримання окремої поштової адреси та уникнення суперечок зі співвласниками.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту оспорювання чи порушення її права власності на Ѕ частину Житлового будинку іншими співвласниками. Позивач особисто надала суду письмові докази, що підтверджують наявність в неї права власності на спірну нерухомість, та не надала суду необхідних доказів для вирішення питання про виділ майна в натурі.

В поданій у вересні 2020 року апеляційній скарзі ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі та вимогам закону. В матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження того, що позивачці було передано у влансітсь частину житлового будинку, а не квартиру. Суд зазначеним доказам належної оцінки не дав. Позивачка отримала у власність спірне житлове приміщення в порядку приватизації. Але отримавши гарантоване державою житлове приміщення у власність, позивачка позбавлена можливості провести його державну реєстрацію, тобто засвідчити визнання державою її права власності на вказане житло. Щодо надання висновку про технічну можливість поділу об`єкта нерухомого майна, апелянт вказує, що матеріали справи містять технічний паспорт на об`єкт нерухомості - Житловий будинок в цілому, з якого вбачається, що фактично виділ в натурі домоволодіння проведений, при цьому, відповідачі співвласники Житлового будинку не з`явились до суду, своїх заперечень щодо запропонованого поділу будинку суду не надали.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні з таких підстав.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду від 02.09.2020 таким вимогам в повному обсязі не відповідає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у ст. 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести підстави пред`явленого позову. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ОСОБА_1 20 листопада 1997 року Відділом приватизації ВАТ «Турбоатом», позивачу на праві власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24,0 кв.м., хоча на зворотній стороні вказаного свідоцтва зазначено, що квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» на праві власності у реєстровій книзі за №933. Окрім того, там же міститься штамп КП «Харківське міське БТІ» про реєстрацію права власності за цим свідоцтвом на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , про що зроблений запис №В-33462 від 04.02.1998 року (а.с. 11 - 12).

З даних листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 621 від 15.01.2018 вбачається, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 зареєстровано наступним чином: - 1/2 частина житлового будинку (кв. АДРЕСА_3 ) за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» 14.06.2001 року за № 933; - квартира АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» 20.11.1997 за №933. Квартира АДРЕСА_6 , становить 1/2 частину житлового будинку (а.с. 22 - 23).

Рішенням № 46/7 від 16.03.2004 Виконавчого комітету Фрунзенської районної ради в м.Харкові узаконено ОСОБА_1 самовільно прибудовані: сіни літ. ІІІ, площею 6,0 кв.м, кухню літ. 2-5, площею 9,5 кв.м, санвузол літ. 2-4, площею 3,9 кв.м; самовільно переобладнану житлову кімнату літ. 2-2, площею 9,8 кв.м (з кухні); самовільно побудований гараж літ. «В», розміром 5,0х3,4 кв.м, по АДРЕСА_4 . Також з указаного рішення вбачається, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 20.11.1997 ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 35).

З Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 45).

З матеріалів інвентаризаційної справи № 80717 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , наданої Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки вказаного будинку (а.с. 89 - 166).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 15 лютого 2018 року зупинений розгляд заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на Житловий будинок у зв`язку тим, що документи подані не в повному обсязі (а.с. 32 - 33).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 03 квітня 2018 року № 40459021 відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_1 , за суб`єктом: ОСОБА_1 , у зв`язку із не усуненням обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав (а.с. 34).

15.01.2018 заступник директора по роботі з юридичними та фізичними особами КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» звернувся з листом № 621 до ВАТ «Турбоатом» з проханням внесення зміни у свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» 20.11.1997 № 933 (а.с. 22-23).

На вказаний запит АТ «Турбоатом» надало відповідь від 05.03.2018 № 27 - 54 про те, що свідоцтво про право власності на житло було видане відділом приватизації ПАТ «Турбоатом» відповідно до даних технічного паспорту, виготовленого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», тому підстави для внесення змін до цого свідоцтва відсутні (а.с. 25).

З листа заступника генерального директора АТ «Турбоатом» від 12.02.2019 № 27-19, вбачається, що свідоцтво про право власності на житло по АДРЕСА_1 , було видане ОСОБА_1 відділом приватизації ПАТ «Турбоатом» 20.11.1997 відповідно до даних технічного паспорту. У зв`язку з закінченням приватизації житла, що належало підприємству, та зняття його з балансу відповідно до наказу генерального директора № 25 від 09.07.2002 року відділ приватизації був реорганізований. Вносити зміни до свідоцтва про право власності на житло, розташоване по АДРЕСА_1 , у АТ «Турбоатом» відсутні правові підстави (а.с. 26).

23.01.2020 заступником генерального директора АТ «Турбоатом» до суду першої інстанції надані пояснення на позов за № 27-6 від 21.01.2020, згідно яких Житловий будинок знято з балансу підприємства; заперечень про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у АТ «Турбоатом» немає (а.с. 54).

З огляду на вищенаведені письмові докази, наявні в матеріалах справи, судова колегія вважає доведеним факт набуття ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Судова колегія не погоджується з висновком суду про відсутність в матеріалах справи даних щодо порушення, оспорення чи невизнання будь - ким прав позивачки на зазначену в цих документах нерухомість, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно постанови Верховного Суду України від 13.04.2016 по справі №6-2981цс15, відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Крім того, в матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про визнання відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позовних вимог ОСОБА_7 в цій частині та про відсутність між сторонами спору про право.

Тому судова колегія не може погодитися з висновком суду про безпідставність позовних вимог та неможливість задоволення позову в цій частині.

Оскільки підстави заявленого ОСОБА_8 позову про визнання права власності знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні. В частині відмови в задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину Житлового будинку рішення суду належить скасувати, ухваливши нову постанову про задоволення позову в цій частині.

Що стосується вимог позивача про виділ в натурі в окремий об`єкт нерухомості 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття передбачає те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричиняє припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У частині другій статті 367 ЦК України визначено, що в разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи зі змісту цієї норми, поділ є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об`єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом № 55 Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року №774/14041. Вона застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна (далі суб`єкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно п. 1.2. зазначеної Інструкції поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій , ніж право, без яких вастановити відповідні обставини неможливо суд за клопотанням учасника справи може призначити експертизу (ст. 103 ЦПК України).

В супереч вимог 12, 81 ЦПК України позивачка не надала суду відповідного висновку, клопотань про призначення у справі експертизи не заявила.

Суд не бере до уваги посилання апелянта на те, що матеріали справи містять технічний паспорт на об`єкт нерухомості житловий будинок в цілому, з якого вбачається, що Житловий Будинок фактично поділений в натурі. Порядок виділу частки в натурі чітко врегульований законодавством і фактичне проведення поділу Житлового будинку жодним чином не змінює визначений порядок і не скасовує необхідності дотримання вимог, що пред`являє законодавство до юридичного оформлення такого виділу (поділу).

Тому судова колегія погоджується з висновком суду щодо недоведення позивачкою можливості виділу належної їй Ѕ частини Житлового Будинку в натурі.

На підставі викладеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині незаконності рішення суду про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про виділ в натурі в окремий об`єкт нерухомості 1/2 частини Житлового будинку з надвірними будівлями та вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бакшеєвої Аліни Вячеславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Турбоатом» про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду в порядку визначеному ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина