ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Херсон

справа № 766/10528/20

провадження № 22-ц/819/1571/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Полікарпової О.М.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Кузьміної О.І. від 11 вересня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Мельник Юлії Олександрівни,

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність та рішення старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельник Юлії Олександрівни.

В обґрунтування скарги посилався на те, що 29 травня 2020 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсон Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельник Ю.О. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №666/8283/13-ц про стягнення з нього на користь АТ «Херсонгаз» грошових коштів в сумі 2 328,68 грн.

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про арешт належних йому грошових коштів у межах суми звернення стягнення, копію якої направлено до банківських установ.

В кінці червня 2020 року ним сплачено борг АТ «Херсонгаз», у зв`язку із чим стягувачем подано до Дніпровського районного відділу ДВС у м. Херсоні заяву про повернення виконавчого листа з підстав повного погашення боргу.

Посилаючись на те, що в порушення вимог статей 39,40 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Мельник Ю.О. не прийнято постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду, а накладений на грошові кошти арешт не знято, заявник просив суд визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Мельник Ю.О. щодо незакриття виконавчого провадження та незняття арешту з коштів; скасувати постанову старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС у м. Херсоні Мельник Ю.О. від 29.05.2020 року про арешт коштів боржника.

Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та скаргу задовольнити, зазначаючи, що висновки суду щодо відсутності підстав для закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника внаслідок несплати виконавчого збору не відповідають обставинам справи щодо нездійснення державним виконавцем відповідних дій з примусового виконання рішення суду та суперечать висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, відповідно до яких обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду та фактичне стягнення суми боргу.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельник Юлія Олександрівна її доводи не визнала, пославшись на відсутність підстав для закриття виконавчого провадження та зняття арешту з коштів внаслідок несплати боржником виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, оскільки рішення суду виконано боржником після відкриття виконавчого провадження.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність несплаченого ОСОБА_1 як боржником у виконавчому провадженні виконавчого збору свідчить про відсутність законних підстав для закриття виконавчого провадження, а отже: і про відсутність підстав вважати незаконною бездіяльність державного виконавця щодо незакриття виконавчого провадження та нескасування заходів примусового виконання рішення у межах вказаного виконавчого провадження.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 29 травня 2020 року старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельник Ю.О. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №666/8283/13-ц, виданим Дніпровським районним судом м.Херсона 22 травня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Херсонгаз» грошових коштів у сумі 2 328,68грн.

В цей же день державний виконавець винесла постанови: 1) про арешт грошових коштів боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 2 747,64 грн; 2) про стягнення виконавчого збору у розмірі 232,86 грн; 3) про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено, що загальна сума мінімальних витрат виконавчого провадження становить 186,10грн, із яких для забезпечення належної організації проведення виконавчих дій державним виконавцем здійснено витрати в сумі 69 гривень (а.с.4,5,34,36).

26 червня 2020року до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла заява Акціонерного товариства «Херсонгаз» про закінчення виконавчого провадження №62209903 за виконавчим документом, виданим Дніпровським районним судом м. Херсона у справі №666/8283/13ц, у зв`язку із тим, що борг перед АТ «Херсонгаз» у розмірі 2 328,68грн. ОСОБА_1 погашено в повному обсязі. Стягувач просив закінчити виконавче провадження на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.30).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції старшим державним виконавцем Мельник Ю.О., виконавче провадження до цього часу не закінчено з тих підстав, що боржником не сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Відповідно до положень статті першої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 11 наведеного Закону визначено поняття загальних строків у виконавчому провадженні як періодів часу, в межах яких учасники виконавчого провадження, до яких належать і державні виконавці, зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію та передбачено, що строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем.

Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту дев`ятого частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом виконавче провадження підлягає закінченню .

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону).

Пунктами 21, 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону.

У разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби коштів, стягнутих з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, виконавець після підготовки розпорядження державного виконавця, передбаченого пунктом 13 розділу VII цієї Інструкції, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження, зокрема з підстав пункту 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Що ж стосується витрат виконавчого провадження, то порядок їх визначення та фінансування врегульовано статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження», згідно із якою витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті (авансового внеску стягувача та стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження).

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Аналогічні положення містить розділ УІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, згідно із пунктом другим якого, якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Аналіз наведених норм матеріального права, що регламентують порядок та строки вчинення відповідних виконавчих дій у виконавчому провадженні державним виконавцем, дає підстави для висновку про те, що, отримавши 26 червня 2020 року заяву стягувача про закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання рішення згідно із виконавчим документом, старший державний виконавець Мельник Ю.О. була зобов`язана в цей же день винести постанову про закінчення виконавчого провадження із застосуванням наслідків закінчення виконавчого провадження, визначених статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі вирішити питання щодо наявності підстав для стягнення з боржника виконавчого збору і витрат виконавчого провадження та зняття (чи незняття) арешту, накладеного на майно (грошові кошти) боржника, однак цього не зробила.

Суд першої інстанції на зазначені норми матеріального права не зважив та необґрунтовано погодився із доводами державного виконавця про те, що вирішити питання щодо закінчення виконавчого провадження у спірних правовідносинах неможливо через несплату боржником виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, тим самим поставивши обов`язок державного виконавця закінчити виконавче провадження при наявності для цього правових підстав у залежність від дій боржника, в той час, як законом це питання врегульовано інакше.

При цьому свої висновки щодо правомірності дій державного виконавця в частині вимоги до боржника про стягнення виконавчого збору суд мотивував положенням частини дев`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», згідно із якими виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття провадження, не врахувавши висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема у постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18 щодо застосування цієї норми матеріального права, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин та згідно із якими на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Суд першої інстанції не досліджував обставини щодо вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення та не встановив, що такі заходи вживалися і привели до виконання рішення.

Не врахував суд першої інстанції також ту обставину, що відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців, тому на час вирішення судом скарги ОСОБА_1 (11.09.2020) державний виконавець пропустив визначений законом строк для пред`явлення до примусового виконання постанови від 29.05.2020 року про стягнення з нього виконавчого збору, не надавши їй статусу виконавчого документа за наслідком закінчення виконавчого провадження, а постанова про стягнення витрат виконавчого провадження державним виконавцем взагалі не виносилася і розмір цих витрат не визначався.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що бездіяльність державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у спірних правовідносинах призвела до невизначеності статусу ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні та обмежує його право на розпорядження і користування грошовими коштами, оскільки питання про зняття арешту з цих грошових коштів підлягає вирішенню державним виконавцем лише в результаті закінчення виконавчого провадження відповідно до положень статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частини перша, друга статті 451 ЦПК України).

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неправомірність бездіяльності державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження із застосуванням визначених статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» наслідків закінчення виконавчого провадження, що призвело до порушення прав заявника як боржника у виконавчому провадженні, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про визнання бездіяльності неправомірною із зобов`язанням державного виконавця усунути допущені порушення прав заявника шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження із застосуванням наслідків закінчення виконавчого провадження, визначених законом.

Оскільки питання про зняття арешту, накладеного на грошові кошти заявника у виконавчому провадженні, державним виконавцем в установленому законом порядку не вирішувалося, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для вчинення зазначеної дії передчасними, а наведення мотивів прийняття або відхилення аргументів, викладених ОСОБА_1 в апеляційній скарзі та державним виконавцем у відзиві на апеляційну скаргу в цій частині, недоцільним.

Вимогу заявника про скасування постанови старшого державного виконавця від 29.05.2020 року про арешт коштів боржника колегія суддів вважає такою, що не підлягає задоволенню, так як доводи скарги в цій частині зводяться до наявності підстав для зняття арешту з майна (коштів) боржника, а не до незаконності накладення арешту на час винесення цієї постанови.

Як зазначалося вище, колегія суддів вважає, що встановити правомірність чи неправомірність дій державного виконавця щодо зняття арешту із грошових коштів боржника за наслідком закінчення виконавчого провадження можливо лише після винесення ним постанови про закінчення виконавчого провадження із застосуванням передбачених статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» наслідків закінчення виконавчого провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 11 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Визнати бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Мельник Юлії Олександрівни щодо закінчення виконавчого провадження неправомірною.

Зобов`язати державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) усунути порушення шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження із застосуванням наслідків закінчення виконавчого провадження, передбачених статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження».

У задоволенні решта частини скарги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: О.М. Полікарпова

Т.Г.Чорна

Повний текст постанови складено 18 грудня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова