Справа №720/214619
Провадження № 2/720/14/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Новоселицький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Вівчар Г.А., за участю секретаря судового засідання Факащук А.П.,

представника позивача ОСОБА_1 О.О.,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоселиця цивільну справу за позовом Зайцева Олени Олександрівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар» до ОСОБА_2 ,

- про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Представник позивача звернулась в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Квазар» з позовною заявою в який зазначила, що 24 грудня 2015 року був укладений договір позики з відповідачем ОСОБА_2 зареєстрований в реєстрі за №1960. Відповідно до укладеного договору позики позивач надав відповідачу позику в сумі 50000 грн., які відповідач зобов`язався повернути до 24 грудня 2016 року. Відповідно до п.14 Договору позики відповідач підтвердив отримання грошей в сумі 50000 грн..

На даний час відповідач порушив умови укладеного договору позики та на день складання даної позовної заяви основна заборгованість по договору позики складає 16000 грн..

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу в 16000 грн., три процента річних від суми основного боргу в сумі 1629 грн. 19 коп., інфляційні втрати в сумі 5369 грн.61 коп..

Ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року вирішено подальший розгляд справи провести з викликом сторін по справі.

Відповідач відзиву на позовну заву не подавав.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав в повному обсязі суду пояснив, що грошей по договору позики він не отримав, вважає укладений договір позики фіктивним. Він працював в ТОВ «Квазар» та власник підприємства з метою збереження майна яке перебувала в його користуванні оформляв з працівниками договори позики.

Допитаний в судовому засіданні директор ТОВ «Квазар» Гірман В.В. за правилами свідка суду показав, що відповідач працював у фірмі та на початку перебував на хорошому рахунку, тому на його прохання керівництво фірми розглянуло його заяву про надання позики для власних потреб. Гроші через касу отримав він та передав їх безпосередньо відповідачу до підписання договору позики у нотаріуса.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наданими сторонами доказами судом встановлено, що 24 грудня 2015 року між ТОВ «Квазар» в особі директора Гірман ОСОБА_3 . та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до якого ТОВ «Квазар» передало а ОСОБА_2 отримав гроші в сумі 50000 грн.. Відповідно до п.2 та п.14 Договору гроші ОСОБА_2 отримав до підписання цього договору. Пунктом 1 Договору встановлено строк повернення позики до 24 грудня 2016 року. Відповідно до п.7 Договору дружина позичальника дала згоду на отримання позики. Договір позики нотаріально посвідчений та зареєстрований в державному реєстрі нотаріальних дій за №1960.

З прибуткового касового ордеру №25 від 13 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 повернув через касу ТОВ «Квазар» в рахунок повернення позики 23800 грн..

З прибуткового касового ордеру №27 від 13 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 повернув через касу ТОВ «Квазар» в рахунок повернення позики 8200 грн..

З прибуткового касового ордеру №17 від 31 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 повернув через касу ТОВ «Квазар» в рахунок повернення позики 2000 грн..

За приписами ч.1ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За правовим висновком, який міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховного Суду України по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У відповідності до частини 3 статті 15 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Процесуальні права та обов`язки сторін визначено статтею 49 ЦПК України, зокрема, пунктом 1 частини 1 передбачено право відповідача на визнання позову (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачем позики у сумі 50000 грн., підтверджується змістом договору позики, а неповернення суми позики відповідачем за правилами статті 545 ЦК України стверджується наявністю у позивача оригіналу договору позики, а тому суд приходить до висновку з врахуванням повернутих сум про задоволення позову тобто стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю«Квазар» 16000 грн. ( 50000 - 23800 -8200 - 2000 = 16000).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних та суми нарахованої інфляції на суму не повернутої позики судом встановлено правомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в розписці строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, а саме 5369 грн. 61 коп. інфляційні нарахування за період з 01.01.2017 року по 31 08.2019 року та три процента річних від простроченої суми за період з 24 грудня 2016 року по 30 вересня 2019 року в сумі 1629 грн. 19 коп..

Суд підсумовуючи суми які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача вважає, що в загальній сумі підлягає стягненню 22998 грн. 80 коп. (16000 грн. + 5369 грн. 61 коп. + 1629 грн. 19 коп. = 22998 грн. 80 коп.) двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто вісім грн. 80 коп.).

Відповідно до квитанції від 23 серпня 2019 року №278 позивачем сплачено судовий збір в сумі 1921 грн..

Відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача.

Керуючись ст.. 12,81, 258-273, 354 ЦПК України, і на підставі ст.. 545,625,1046,1047, 1048,1049 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар» 24998 грн. 80 коп. (двадцять чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто вісім грн.. 80 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квазар» судові витрати в сумі 1921 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Сторони можуть ознайомитись з повним мотивованим рішенням суду через п`ять днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: Вівчар Г.А.