ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року м.Суми

Справа №579/244/19

Номер провадження 22-ц/816/956/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 з доповненням,
на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 22 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Моргуна О.В., у приміщенні Кролевецького районного суду Сумської області, повний текст рішення складено 03 лютого 2020 року -

В С Т А Н О В И В:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди.
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення ним кримінального правопорушення, а саме, що він надав МСЕК №1 сфальсифіковані документи для отримання інвалідності. Зазначає, що протягом 2018 року на підставі скарг та заяв ОСОБА_2 його постійно викликали до правоохоронних органів, медичних закладів, також викликали працівників військомата, його рідних та друзів для допитів, однак зазначена відповідачем інформація не знайшла свого підтвердження. Вважає, що поширена серед третіх осіб недостовірна інформація створила негативну соціальну оцінку відносно нього, порушила сталий спосіб життя, принизила перед сусідами, колишніми співробітниками, друзями та родичами, він був змушений постійно спростовувати неправдиву інформацію щодо себе та його статусу інваліда війни. У нього погіршився стан здоров`я, почав підвищуватися тиск, тремтіли руки, порушився сон та спокій, у в`язку з чим йому довелося пройти курс стаціонарного лікування у лікаря психіатра та невролога.
Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.
Кролевецький районний суд Сумської області рішенням від 22 січня 2020 року у задоволенні позову відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги, які є аналогічними позовній заяві, зазначає, що відповідач протягом 2018 року звертався із численними скаргами та заявами до різних державних органів щодо вчинення ним кримінального правопорушення, чим поширював недостовірну інформацію та завдав йому цим моральних страждань. Крім цього зазначає, що суд однобічно виклав пояснення допитаних в судовому засіданні свідків, зазначивши про те, що хоча розголос інформації і відбувся, проте друзі від нього не відвернулися, отже його честь та гідність не була зачеплена, тоді як фактично ці свідки прийшли до суду, щоб підтримати його та відновити таким чином його честь та гідність.

В доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що оскільки всі звернення відповідача не знайшли свого підтвердження після проведених численних перевірок, то він має право на відшкодування спричиненої йому відповідачем моральної шкоди на підставі статей 32, 55 Конституції України, 201, 297 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Мороко С.О. зазначає, що оскаржуване рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача адвоката Мороко С.О., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звертався до СБУ в Сумській області із заявою про внесення відомостей про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_1 до єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме про те, що останній підробив документи для отримання статусу інваліда війни (а.с. 8 та матеріали висновку за заявою ОСОБА_2 ).

У повідомленні №10113 від 14 листопада 2018 року Кролевецького ВП ГУНП в Сумській області зазначено, що за викладеною в заяві ОСОБА_2 інформацією проведено перевірку та встановлено відсутність обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внесення відповідних відомостей до ЄРДР та проведення розслідування (а.с. 9).

З листа обласного комунального закладу «Сумський обласний центр медико-соціальної експертизи» №01-19/05/707 від 03 грудня 2018 року вбачається, що за зверненням ОСОБА_2 про підробку ОСОБА_1 військових документів та надання ним грошових коштів за встановлення групи інвалідності була проведена перевірка та встановлено, що медико-соціальна експертиза з встановлення групи інвалідності ОСОБА_1 була проведена відповідно до чинного законодавства (а.с. 12).

За результатами розгляду звернення ОСОБА_2 на гарячу лінію ДУ «Урядовий контактний центр» щодо фальсифікації медичних документів ОСОБА_1 , начальником управління охорони здоров`я Сумської обласної державної адміністрації, на адресу заявника ОСОБА_2 була надіслана відповідь №17/13.102 від 17 квітня 2018 року про те, що медико-експертна справа ОСОБА_1 перевірена та встановлено, що медико-соціальна експертиза проведена згідно чинного законодавства, та з урахуванням вимог Закону України «Про захист персональних даних» повідомлено заявнику про відсутність правових підстав для надання йому будь-якої інформації про медичний огляд ОСОБА_1 (а. с. 13, 15).

У військовому квитку ОСОБА_1 , виданому йому 16 квітня 1985 року зазначено, що він був призваний на військову службу 16 квітня 1985 року, а 11 травня 1987 року звільнений (демобілізований) в запас (а.с. 16-18).

У виписці з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 10ААБ №591105 від 09 вересня 2013 року вказано, що ОСОБА_1 має третю групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії (а.с. 20)

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААА №151510 від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 має третю групу інвалідності у зв`язку пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії (а.с. 21)

У довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 21 ААА №668714 від 23 червня 2017 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності; причина - поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби у країні, де велися бойові дії (а.с. 22).

З виписки з медичної карти стаціонарного хворого №3553 ОСОБА_1 вбачається, що з 11 грудня 2018 року по 27 грудня 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ СОР «Сумський обласний центр медико-соціальної експертизи» (а.с. 27).

Згідно довідки Кролевецького районного військового комісаріата №394 від 20 листопада 2018 року, ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу в лавах Збройних Сил України з 16 квітня 1985 року по 11 травня 1987 року, брав участь в бойових діях в Республіці Афганістан з 11 серпня 1985 року по 11 травня 1987 року (а. 46).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що реалізація відповідачем свого права на звернення до державних органів, передбаченого ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» та ст. 40 Конституції України, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь та гідність позивача. Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів поширення відносно нього неправдивої інформації чи створення негативної соціальної оцінки в очах оточуючих, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильних висновків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Згідно із частинами першою - третьою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Згідно зі статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 270 ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи належить право на повагу до гідності та честі.

Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Частиною 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

В абзаці 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Конституційний Суд України у вказаному рішенні вирішив, що поняття «поширив такі відомості» треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).
Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Зокрема, Кримінальний кодекс України встановлює кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину (стаття 383) тощо.

До того ж стаття 27 Закону України «Про звернення громадян» передбачає відшкодування особою за рішенням суду витрат у зв`язку з перевіркою звернень, які містять завідомо неправдиві відомості.

За вказаних обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок місцевого суду про те, що систематичні звернення ОСОБА_2 до різних органів державної влади, в яких він просить здійснити перевірку законності отримання ОСОБА_3 статусу інваліда війни, не може вважатися поширенням недостовірної інформації, незважаючи на те, що вказана у зверненнях інформація не знайшла свого підтвердження, оскільки в даному випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, а не поширення недостовірної інформації.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо однобічності викладення судом першої інстанції пояснень свідків, колегія суддів зазначає наступне.

Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки загальноприйнятим уявленням про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки.

Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього.

ОСОБА_3 належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що внаслідок звернень відповідача відбулося створення негативної соціальної оцінки щодо нього з боку друзів, сусідів та мешканців міста, суду не надав.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що незважаючи на інформацію, яку викладає ОСОБА_2 у своїх зверненнях до державних органів, оточення позивача не змінило своє ставлення до нього, продовжує з ним спілкуватися та вважають його порядною людиною.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно оцінив надані сторонами докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з доповненням залишити без задоволення.
Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 22 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : С.Г.Хвостик
І.В. Орлов