ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/6901/15-ц
Провадження № 22-ц/4820/232/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Талалай О.І.,

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

з участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2019 року, суддя Логінова С.М., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки,

встановив:

У квітні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк», (далі - Банк), звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що між Банком та ОСОБА_3 30.08.2007 року укладено кредитний договір, (далі Договір), відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 7641,10 дол. США, який зобов`язався повернути в строк до 30.08.2012 року. Того ж дня між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, (далі Договір поруки), відповідно до якого остання поручилась перед Банком за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань. Банк виконав свої зобов`язання та надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 9957,60 дол. США, в той час як останній свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 09.02.2015 року розмір його заборгованості перед Банком склав 17533,59 дол. США, у тому числі 5296,33 дол. США - заборгованість за кредитом, 5245,97 дол. США. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 385,20 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 6606,09 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов про визнання недійсним Договору поруки від 30.08.2007 року, в обґрунтування якого зазначила, що вона підписала договір, помилившись в його істотних умовах, оскільки через свої вади зору не читала документ та не усвідомлювала, що підписує саме договір поруки, а не інший документ, який просив підписати її зять, ОСОБА_1

Дана справа розглядалась судами неодноразово. Останнім рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06.11.2019 року, з урахуванням ухвали від 06.11.2019 року про виправлення описки позов задоволено частково, зустрічний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 8130,82 дол. США, а саме 5296,33 дол. США заборгованості за кредитом, 2834,49 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом, пеню у сумі 14363,67 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Визнано договір поруки №НМ1ВАК00050120 від 30.08.2007 року, укладений між Банком та ОСОБА_2 недійсним. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 кредитної заборгованості та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в цій частині та відмовити у відповідному позові ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним.

В обґрунтування апеляційної скарги вказав на те що суд, відмовляючи в позові, помилково вважав, що ОСОБА_2 не знала який саме документ вона підписує, оскільки при підписанні відповідного договору поруки з нею були присутні не лише ОСОБА_1 та працівник Банку ОСОБА_4 , а й її дочка, ОСОБА_5 , яка є дружиною ОСОБА_1 . Суд першої інстанції не допитав в якості свідка працівника Банку ОСОБА_4 та не взяв до уваги, що оспорюваний договір поруки повністю відповідає вимогам цивільного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_2 зазначено, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо відсутності у ОСОБА_2 вільного волевиявлення на укладення договору поруки з ПАТ КБ «ПриватБанк» через вади зору, у зв`язку із чим вона не могла ознайомитись із змістом відповідного правочину. Окрім того зазначено, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано, що сплата пені в іноземній валюті не відповідає умовам Договору та вимогам законодавства, відтак невірно розраховано сплату відповідачем 21.02.2014 року грошової суми у розмірі 3847,02 дол. США в рахунок погашення заборгованості. Також не враховано, що строк позовної давності щодо звернення Банку до ОСОБА_2 із відповідним позовом сплив.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи були повідомлені належним чином про час та місце проведення судового засідання, однак на розгляд справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися.

Заслухавши пояснення учасника справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідоно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.08.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №НМІВАК00050120 та отримано кредит у розмірі 7641,10 дол. США на строк до 30.08.2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом, встановлених у договорі.

Відповідач ОСОБА_2 є поручителем за виконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором згідно договору поруки №НМІВАК00050120 від 30.08.2012 року.

ОСОБА_2 є інвалідом другої групи по зору з дитинства та через свої вади не читала зміст договору, не усвідомлювала, що укладає з Банком договір поруки, зміст зазначеного договору їй не роз`яснювався. Підписуючи договір поруки вона вважала, що засвідчує добросовісність та платоспроможність ОСОБА_1 .

Задовольняючи первісний позов частково та зустрічний позов повністю суд першої інстанції зазначив, що позивачем за первісним позовом не доведено факту вільного волевиявлення ОСОБА_2 при укладенні договору поруки з ПАТ КБ «Приватбанк», в той час як ОСОБА_2 надала докази наявності помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Також судом зазначено, що оскільки сторони встановили строки виконання зобов`язань зі щомісячними погашеннями платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 29.08.2012 року, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж почався з моменту порушення строку його погашення, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що Банком пропущено строк звернення до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції дійшов висновку щодо стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором заборгованості, яка станом на 30.08.2012 року становила 8130,82 дол. США, а саме 5296,33 дол. США заборгованості за кредитом, 2834,49 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом та відмовив щодо стягнення заборгованості по винагороді за надання фінансового інструменту, передбаченого п. 7.1 кредитного договору в сумі 385,20 дол. США, оскільки така вимога суперечила Закону України «Про захист прав споживачів». Стосовно пені судом першої інстанції зазначено, що станом на 30.08.2012 року розмір пені становить 581,29 дол. США, а не 6606,09 дол. США, оскільки вказане вбачається із розрахунку заборгованості позивача долученого до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга Банку не містить доводів щодо правильності вирішення справи судом першої інстанції в частині розміру стягнення грошових коштів з урахуванням наслідків спливу позовної давності, тому діючи у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

В силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Як вбачається з матеріалів справи між Банком та ОСОБА_1 30.08.2007 року укладено кредитний Договір (а.с. 14-15), відповідно до якого останньому надано кредитні кошти на придбання автомобіля на строк з 30.08.2007 року по 29 08.2012 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 9957,60 дол. США: 7100 дол. США на купівлю автомобіля, 6,8 дол. США для сплати за реєстрацію автомобіля як предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п 1.2, на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № НМІВАК00050120 від 30.08.2007 року, договором особистого страхування №НМIBLK00050120 від 30.08.2007 року на строк до 29.08.2008 року у сумі 463,30 дол. США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 71 дол. США та у розмірі 2316,50 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору (п. 7.1).

В забезпечення взятого ОСОБА_1 зобов`язання, між Банком та ОСОБА_2 30.08.2007 року укладено договір поруки (а.с. 17) відповідно до якого остання поручилась перед Банком за виконання зобов`язань за договором в розмірі, що і ОСОБА_1 , включаючи сплату кредиту, відсотків за користуванням кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, а також відшкодування збитків (п. 2). У випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають перед Банком як солідарні боржники (п. 4). Вказаний договір скріплено підписами уповноваженого представника Банку та ОСОБА_2 .

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою, п`ятою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (постанова Верховного Суду від 26 грудня 2019 року, справа № 701/553/17-ц, провадження № 61-27514св18).

Як вбачається із висновку судово-медичної експертної комісії Хмельницького обласного бюро судово-медичної експертизи №7 від 16 лютого 2016 року ОСОБА_2 станом на 30.08.2007 року, будучи інвалідом ІІ групи з вадами зору не могла самостійно прочитати текст договору поруки №НМІВАК00050120 від 30 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 83-86).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що укладення договору поруки не відповідало внутрішній волі ОСОБА_2 , однак вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, не взяв до уваги всіх обставин справи та невірно зазначив, що ОСОБА_2 підписала оспорюваний договір внаслідок помилки, оскільки помилка при укладенні правочину є завжди неумисною обставиною для всіх сторін правочину. Вона ґрунтується на повному ознайомленні із змістом правочину та невірному сприйнятті його положень, в той час як при обмані, згідно положень ст. 230 ЦК України, завжди наявний умисел іншої особи щодо викривлення чи утаювання обставин правочину. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 підписала оспорюваний правочин фактично з ним не ознайомившись, внаслідок обману ОСОБА_1 , що зокрема підтверджується відзивом останнього (а.с. 214 - 217), відтак висновок суду щодо укладення ОСОБА_2 правочину внаслідок помилки є невірним.

З урахуванням ч. 1 ст. 13 ЦПК України, враховуючи, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у позовній заяві посилалася на обставини, які фактично вказують на вчинення оспорюваного правочину під впливом обману, на підтвердження чого надала письмові докази, однак помилково керувалася нормою матеріального права, яка не регулює спірних правовідносин (ст. 229 ЦК України), замість правильної норми, яка регулює наслідки вчинення правочину під впливом обману (ст. 230 ЦК України), тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати норму матеріального права, яка регулює спірні правовідносини, ст. 230 ЦК України. При цьому слід зауважити, що у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 , крім ст. 229 ЦК України також обґрунтовувала свої вимоги з посиланням на ст. 230 ЦК України.

Як правильно встановлено судом першої інстанції відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором належним чином не виконував у зв`язку із чим у нього перед Банком утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника на користь кредитора.

Питання розподілу судових витрат між сторонами підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що часткове задоволення апеляційної скарги не вплинуло на об`єм задоволених позовних вимог Банку та задоволених вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 судом першої інстанції, тому відсутні правові підстави для стягнення понесених судових витрат апелянтом в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2019 року змінити з урахуванням мотивів задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки, викладених у цій постанові.

В іншій частині рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 січня 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

О.І. Талалай