ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 677/1137/19
Провадження № 22-ц/4820/322/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю позивача, представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Красилівської житлово-експлуатаційної контори про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Красилівської житлово-експлуатаційної контори на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області в складі судді Вознюка Р.В. від 20 листопада 2019 року.

Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

встановив:

В червні 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказував, що з 30 травня 2017 року працював у Красилівській житлово-експлуатаційній конторі на посаді водія автотранспортного засобу. Наказом Красилівської житлово-експлуатаційної контори від 30 травня 2019 року №29-КП його було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. Вказував, що заява про звільнення за угодою сторін ним була написана під психологічним тиском з боку керівництва підприємства та Красилівської ОТГ. Не була також дотримана обов`язкова умова при звільненні працівника - у заяві не було вказано дати, з якої позивач мав намір припинити трудові відносини. 06 червня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про відкликання заяви про звільнення, однак останнім цю заяву було проігноровано. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки у нього не було волевиявлення на звільнення, а заява про звільнення написана під впливом психологічного тиску.

Крім того, у заяві не вказано дату, з якої він просив звільнити з роботи, що свідчить про недосягнення згоди щодо цієї обставини.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати незаконним його звільнення з посади водія автотранспортного засобу Красилівської житлово-експлуатаційної контори та поновити його на цій посаді, а також стягнути з Красилівської житлово-експлуатаційної контори середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2019 року з урахуванням ухвали Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 грудня 2019 року про виправлення описки позов задоволено. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортного засобу згідно наказу №29-КП від 30 травня 2019 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортного засобу Красилівської житлово-експлуатаційної контори.

Стягнуто з Красилівської житлово-експлуатаційної контори на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 84620,41 грн. без урахування відповідних зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Красилівської житлово-експлуатаційної контори на користь держави судовий збір в сумі 1536,80 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Додатковим рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2019 року стягнуто з Красилівської житлово-експлуатаційної контори на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 5000 грн.

В апеляційній скарзі Красилівська житлово-експлуатаційна контора просить скасувати рішення Красилівського районного суду від 20 листопада 2019 року як незаконне та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права. На думку апелянта, судом не враховано, що позивач всіма своїми діями та усними домовленостями погодив дату звільнення, а сама по собі відсутність у заяві про звільнення дати такого звільнення не є підставою для висновку про недосягнення між сторонами згоди про звільнення за угодою сторін. Вчинені у сукупності позивачем дії, зокрема, написання заяви про звільнення, ознайомлення із наказом про звільнення, де вказана дата такого звільнення, заповнення обхідного листа, де також вказана дата звільнення, отримання повного розрахунку у день звільнення та звернення у цей день до центру зайнятості та постановлення на облік як безробітного, свідчать про досягнуту домовленість між працівником та роботодавцем про звільнення 30 травня 2019 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. При визначенні середнього заробітку судом помилково взято за основу кількість календарних днів вимушеного прогулу, тоді як слід обраховувати із кількості робочих днів. Крім цього, не враховано, що позивач після звільнення отримував грошову допомогу по безробіттю, а тому при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу ця виплата повинна бути врахована.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить її відхилити як безпідставну. Вказує, що не мав волевиявлення на звільнення, а заяву про звільнення написав під психологічним тиском з боку керівника підприємства, голови Красилівської ОТГ та її заступника, що цілком підтверджується відеозаписом, наявним у справі. Заява не містила узгодженої дати звільнення, як і резолюція начальника, а отже, сторони не дійшли домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, судом встановлено, що відповідно до наказу №28-КП Красилівської житлово-експлуатаційної контори від 29 травня 2017 року ОСОБА_1 з 30 травня 2017 року прийнято на посаду водія автотранспортного засобу Красилівської житлово-експлуатаційної контори, з випробувальним терміном три місяці та оплатою праці згідно з штатним розписом.

30 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Красилівської житлово-експлуатаційної контори із заявою його звільнення із займаної посади за згодою сторін.

Наказом Красилівської житлово-експлуатаційної контори №29-КП від 30.05.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія відділу пасажирських перевезень з 30 травня 2019 року згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП за згодою двох сторін.

06 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Красилівської житлово-експлуатаційної контори із заявою про скасування заяви від 30 травня 2019 року про звільнення за угодою сторін, посилаючись на те, що вона була написана під примусом та психологічним тиском.

05 липня 2019 року ОСОБА_1 отримав письмову відповідь Красилівської ЖЕК про відмову у скасуванні заяви про звільнення від 30 травня 2019 року з посиланням на те, що звільнення відбулося відповідно до трудового законодавства.

31 травня 2019 року ОСОБА_1 звертався до Красилівської районної філії Хмельницького обласного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні та 10 червня 2019 року ним було подано заяву про надання статусу безробітного. Станом на 30.05.2019 року посадовий оклад водія автобуса Красилівської житлово-експлуатаційної контори складав 5000 грн., з 01.06.2019 року - 7000 грн.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними матеріалами справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача відбулося без узгодження між сторонами строку припинення трудового договору та за відсутності у заяві про звільнення дати резолюції керівника, що є істотним недотриманням обов`язкових умов досягнення взаємної домовленості про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін.

Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП України).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Як встановлено судом першої інстанції, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача щодо дати, з якої трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін.

Дата написання заяви (30.05.2019 року) підтверджує саме цю обставину (дату складання заяви) і не свідчить про волевиявлення позивача розірвати трудовий договір за угодою сторін саме з цієї дати.

Водночас зазначена заява на місці для резолюції містить напис «Юрисконсульту до виконання» і підпис особи без зазначення дати його вчинення, посади і прізвища особи-підписанта.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доказам у справі і дійшов правильного висновку, що визначення дати звільнення здійснено роботодавцем на власний розсуд, за відсутності домовленості з працівником, що спростовує наявність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про відсутність у позивача волевиявлення на припинення трудових відносин, попри те, що судом не надано належної оцінки представленому позивачем доказу - відеозапису, з якого з очевидністю вбачається, що керівник Красилівської ЖЕК, інші службові особи 30.05.2019 року примушували позивача написати заяву про звільнення, не випускаючи з кабінету керівника та погрожуючи звільненням «за статтею».

Наведені обставини цілком спростовують доводи апеляційної скарги про наявність домовленості сторін про припинення трудового договору 30.05.2019 року за взаємною згодою.

Згідно з ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З врахуванням наведеного суд правильно констатував, що звільнення позивача проведено з порушенням норми п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, відтак відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України ОСОБА_1 слід поновити на посаді.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд приймає до уваги таке.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із пунктами 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки; у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд дійсно в порушення наведених норм Порядку неправильно визначив середньоденний заробіток позивача, виходячи з кількості календарних днів за останні два відпрацьовані місяці, що передували звільненню, та середній заробіток, виходячи з кількості календарних днів за період вимушеного прогулу.

Згідно з довідкою Красилівської ЖЕК середньоденний заробіток позивача ОСОБА_3 , виходячи з його заробітної плати за березень-квітень 2019 року (12583,50 грн. + 9961,01 грн.) : 37 роб. днів складав 609,31 грн.

З врахуванням коефіцієнта коригування середньоденний заробіток з 01.06.2019 року складав 853,03 грн. (609,31 х 1,4).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.05.2019 року по 20.11.2019 року складає 96249,47 грн. (119 робочих дні ( з 01.06.2019) х 853,03 грн. - 5261,10 грн. виплаченої компенсації за відпустку) + 609,31 грн. середнього заробітку за 31.05.2019 року.

Разом з тим, зважаючи на те, що позивач погодився з визначеним судом розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу і не подавав апеляційну скаргу, з врахуванням вимог ст. 367 ЦПК України щодо перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни судового рішення на користь позивача за апеляційною скаргою іншої сторони.

Відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Красилівської житлово-експлуатаційної контори залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2020 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко