Постанова

Іменем України

27 січня 2020 року

м. Київ

справа № 755/12851/18

провадження № 61-10573св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» як правонаступник Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

третя особа - Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (перейменованого у Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», далі - АТ «Укрсоцбанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними.

Позов мотивований тим, що 04 червня 2008 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту № 10-29/7232 на суму 284 000,00 доларів США зі строком погашення кредиту з липня 2008 року по червень 2033 року включно.

10 червня 2009 року та 06 липня 2011 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладені додаткові угоди № 1 і № 2 відповідно.

04 червня 2008 року між ОСОБА_1 і банком укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії (на оплату страхових платежів) № 10-29/7233, відповідно до умов якого позивачу надавалися транші кредиту.

Також 04 червня 2008 року між ОСОБА_1 і банком було укладено іпотечний договір № 39.29-56/084і, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року скасовано рішення Третейського суду у справі № 1071/15 від 16 вересня 2015 року за позовом банку до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Незважаючи на законодавчо встановлену заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у 2016 році банком пред`явлено позов до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, проте, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Використання відповідачем нечесної (в тому числі агресивної) підприємницької практики щодо позивача при виконанні кредитного договору підтверджується зверненням до Третейського суду та суду першої інстанції з вимогами повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Також банком неодноразово направлялися на адресу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 письмові листи та вимоги, у тексті яких, на думку позивача, мали місце елементи примусу, докучання та неналежного впливу, а також вживання загрозливих висловів на адресу позивача.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні та підписанні кредитного договору, договору про надання відновлювальної кредитної лінії і іпотечного договору сторонами додержано всіх вимог, передбачених Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) і Законом України «Про захист прав споживачів». За змістом оспорюваних правочинів сторонами досягнуто всіх істотних умов, обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірних договорів позивач погодився з їх умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов`язань за кредитним договором, а тому умови зазначених правочинів не суперечать принципу добросовісності і їх наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача. Підстав для визнання недійсними кредитного договору, договору про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору, щонаведені позивачем, не встановлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем недоведено наявності в діях відповідача примусу, докучання або неналежного впливу, що істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача з огляду на відсутність у вимогах ПАТ «Укрсоцбанк» передбачених статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин. Доводів і доказів на підтвердження порушення відповідачем порядку надання ОСОБА_1 інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передували укладенню оспорюваних договорів, позивачем судам першої і апеляційної інстанції не надано. ОСОБА_1 сплачував кошти за кредитним договором до 2011 року, тобто визнавав умови укладених кредитних договорів і частково виконував їх. При укладенні та підписанні оспорюваних правочинів сторонами додержано всіх вимог, передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», при підписанні спірних договорів позивач погодився з їх умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов`язань за кредитним договором, а тому умови зазначених правочинів не суперечать принципу добросовісності і їх наслідком не є істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду позивачу. Підстав для визнання недійсними кредитного договору, договору про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору судом не встановлено. Доводи апелянта щодо порушення Закону України «Про захист прав споживачів» під час виконання умов оспорюваних договорів є безпідставними, оскільки не спростовують факту укладення кредитного договору між сторонами, отримання кредитних коштів ОСОБА_1 , погодження та виконання ним кредитних зобов`язань за укладеним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 травня 2019 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, в якій він просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва. Також ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав заяву про зупинення дії рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року до закінчення касаційного розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , зупинено дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року АТ «Укрсоцбанк» залучено до участі у справі як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк».

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що норми щодо захисту прав споживачів застосовуються до правовідносин між кредитодавцем і позичальником (споживачем), що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору. Зазначений висновок ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011.

Згідно з директивою 2008/48/ЄС Європейського парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим з метою забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому відповідні права споживачів регламентуються як на контрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 року зазначено, що до правовідносин споживчого кредиту необхідно застосовувати законодавство про захист прав споживачів. Особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Судом першої інстанції встановлено порушення прав позивача на стадії виконання кредитних договорів, а саме: заявлення банком вимоги до позивача про повернення кредиту, строк виконання якого минув, вчинення банком нечесної підприємницької практики при виконанні зазначених вище договорів шляхом неодноразового направлення на адресу позивача та його дружини ОСОБА_2 письмових листів та вимог, у тексті яких мали місце елементи примусу, докучання та неналежного впливу, вживання загрозливих висловів на адресу позивача, що є порушенням частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції від 13 січня 2006 року, станом на дату укладення кредитного договору.

Суди першої і апеляційної інстанції тлумачили норми матеріального права щодо недійсності правочинів і Закону України «Про захист прав споживачів» лише на момент укладення правочинів, хоча вони мають бути застосовані також і під час виконання договору.

Апеляційний суд не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, чим порушив норми процесуального права, що потягло за собою ухвалення неправосудного рішення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом

04 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 10-29/7232, відповідно до якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 284 000,00 дол. США із сплатою 13.5 % річних і комісій, у розмірі та в порядку, визначених у додатку № 1 до цього договору.

04 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/7233, відповідно до якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами - траншами зі сплатою 24,00 % річних за кредитом у межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом з кінцевим терміном погашення заборгованості до 03 червня 2033 року (включно) на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 1.1.2 цього договору кожна наступна видача траншу кредиту здійснюється в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного в цьому договорі, за умови повного погашення попереднього траншу.

04 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 39.29-56/084і, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю як забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту від 04 червня 2008 року № 10-29/7232, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, що придбане іпотекодавцем за кредитні кошти, надані іпотекодержателем, відповідно до умов договору, яким обумовлено основне зобов`язання, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

10 червня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 10-29/7232 від 04 червня 2008 року.

06 липня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту № 10-29/7232 від 04 червня 2008 року.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 16 вересня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 9 377 237,01 грн, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 721 686,54 грн і стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» третейський збір у сумі 25 500,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року скасовано рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 1071/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Відмовляючи в позові суд виходив з того, що змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк звернувся до суду із зазначеним позовом з пропуском позовної давності.

Банк у вимогах від 13 лютого 2009 року № 39.5-15/259 і від 02 листопада 2011 року № 301.6-20/3464, адресованих ОСОБА_1 , зокрема, повідомляє про існуваннята розмір заборгованості, а також про можливість згідно з чинним законодавством тимчасової відмови громадянам України, які мають неврегульовані договірні та інші невиконані зобов`язання, або зобов`язання, забезпечені заставою, у видачі закордонного паспорту або у виїзді за межі України, а також просить сплатити заборгованість.

У вимозі від 03 лютого 2015 року № 08.305-186/1696 банк, зокрема, повідомляє ОСОБА_1 про стан заборгованості та зазначає, що у випадку непогашення заборгованості у повному обсязі, банком будуть вжиті заходи щодо примусового стягнення такої заборгованості, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічну вимогу надіслано і ОСОБА_2 .

В інших листах банк вимагає усунути порушення умов кредитного договору та повідомляє про те, що іпотечне майно буде перереєстроване на ПАТ «Укрсоцбанк». У повторному попередженні банк, зокрема, просить добровільно звільнити іпотечне майно та передати банку всі необхідні документи та ключі від останнього.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 627 ЦК Українивстановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення правочинів) нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Отже, необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що порушення прав споживачів з боку банку під час виконання оскаржуваних договорів є підставою для недійсності цих договорів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання договорів недійсними.

Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першій статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що позивачем не надано доказів наявності підстав для недійсності оспорюваних ним договорів.

Дії банку, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не свідчать про те, що зміст оспорюваних договорів суперечить законодавству.

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушень, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав вважати, що суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права, що обумовлюють скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи та вирішена справа із застосуванням норм матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року зупинено дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, то у зв`язку з залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити дію зазначених судових рішень.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов