П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 2-7553/11

Провадження № 22-ц/4815/412/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бердій М.А.

Рішення суду першої інстанції ухвалено:

26.12.2019 у м. Рівне Рівненської області

Повний текст складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Акціонерне товариство "Універсал Банк";

представники учасників справи:

позивача - ОСОБА_3 ;

третьої особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;

за участі: представників учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Акціонерне товариство "Універсал Банк"; про визнання договору дарування удаваним, розірвання договору купівлі-продажу та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У грудні 2011 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Акціонерне товариство "Універсал Банк"; про визнання договору дарування удаваним та зобов`язання вчинити дії. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що 24 вересня 2007 року сторони насправді уклали між собою договір купівлі-продажу приміщення по АДРЕСА_1 , а не договір дарування. На виконання договору купівлі-продажу відповідач повинна була передати їй 50 000 доларів США окремими частинами і в різний період часу. Однак свої зобов`язання не виконала і вартість квартири в повній сумі не сплатила - замість 50 000 доларів США передано лише 17 000 доларів США, які потім їй було повернуто. Тому вважає, що договір дарування нежитлового приміщення є удаваним.

В подальшому позивач остаточно визначилася з розміром позову, додавши вимогу про розірвання договору купівлі-продажу приміщення, який насправді було укладено між ними, а тому просила визнати договір дарування приміщення удаваним, договір купівлі-продажу приміщення - розірвати, зобов`язати відповідача повернути приміщення по АДРЕСА_1 , а приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І. - виключити з реєстру обтяжень дане приміщення.

Справа неодноразово розглядалася судами першої, апеляційної інстанцій та перебувала на вирішенні касаційного суду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) відмовлено в позові до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце прож.: АДРЕСА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Акціонерне товариство "Універсал Банк" (далі - АТ "Універсал Банк" або банк); про визнання договору дарування удаваним, розірвання договору купівлі-продажу та зобов`язання відповідача передати приміщення, а приватного нотаріуса - виключити запис про обтяження приміщення з відповідного реєстру.

Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року, щодо накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .

Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 лютого 2017 року, щодо заборони вчиняти будь-які дії, в т.ч. щодо реалізації нежитлового приміщення з прилюдних торгів, будь-яким органам, в т.ч. державній виконавчій службі України, стосовно нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 .

У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права, які призвели до помилкового вирішення справи, неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що перед укладенням оспорюваного договору між сторонами існувала та домовленість, що з метою економії грошових коштів вирішено було укласти договір дарування нежитлового приміщення в цокольному поверсі по АДРЕСА_1 замість договору купівлі-продажу, який насправді було вчинено. Відповідач зобов`язалася сплатити на користь ОСОБА_1 50 000 доларів США частинами у різні періоди часу. При написанні розписки була присутня ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні підтвердила обставини, про які стверджує заявник. Ці ж обставини підтвердила і ОСОБА_8 , яка також вказала і про передачу частини коштів.

В подальшому позивач повернула ОСОБА_2 18 000 доларів США, які були неповністю сплачені на виконання договірних зобов`язань.

Також залишено судом без уваги, що відповідач повністю визнала позов, підтвердивши усі обставини, на які посилалася позивач.

Заявник висловлювала свою незгоду із висновком експерта у судово-технічній експертизі документів від 17 квітня 2019 року. При цьому стверджувала, що експерт не зміг відповісти на поставлені питання через штучне зістарювання сторонніми факторами, не властивими для звичайних умов зберігання. Тобто висновок експерта не можна брати до уваги при вирішенні справи.

Щодо порушень норм процесуального права, то зазначалося про відсутність повідомлень позивача про дату і час судового засідання, що спонукало до ухвалення оскаржуваного рішення за її неявки та відсутності представника. Поготів, справу розглянуто судом без участі обох сторін.

Ці обставини потягли за собою порушення прав учасників справи, через що вони не могли скористатися у повній мірі своїми процесуальними правами.

В порушення вимог ст. 130 ЦПК України в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про надсилання судових повісток представнику позивача, а також докази про його належне повідомлення.

Наведені обставини вважає недодержанням правил ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії", ст. 263 ЦПК України щодо справедливості, законності і обґрунтованості судового рішення.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про повне задоволення позову.

АТ "Універсал Банк" відзив на апеляційну скаргу подано 16 березня 2020 року, тобто з пропущенням строків, визначених ухвалою Рівненського апеляційного суду від 21 лютого 2020 року - до 10 березня 2020 року. Оскільки встановлений процесуальний строк на його подання є преклюзивним (присічним) і поновленню не підлягає, тому даний відзив колегією суддів не приймається.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи вимоги позивача без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності об`єктивних і переконливих доказів на підтвердження тих обставин, що оспорюваний договір дарування насправді укладався з прихованими істотними умовами як договір купівлі-продажу, тобто є удаваним. При цьому враховано, що сторони є дочкою та матір`ю, тобто є близькими родичами і зловживають певними правами на уникнення цивільно-правової відповідальності, оскільки нежитлове приміщення, яке було предметом договірних відносин, знаходиться під обтяженням як іпотека на забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_2 перед банком.

Як з`ясовано судом, 24 вересня 2007 року між сторонами укладено договір дарування нежитлового приміщення, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І. і зареєстрований в реєстрі за №2910.

За його умовами ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 безоплатно нежитлові приміщення цокольного поверху, що розташовані у АДРЕСА_1 . Відчужені приміщення належали позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 липня 2004 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук О.М. і зареєстрованого в реєстрі за №4252. Згодом правовий титул було зареєстровано Комунальним підприємством "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" 20 вересня 2007 року за реєстраційним номером 6021453, номер запису: 13-1394 в книзі 12.

Пунктом 3.1. оспорюваного договору дарування засвідчено той факт, що вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, нотаріусом роз`яснено. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивності чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України.

ОСОБА_1 вважала, що заперечуваний договір є удаваним через те, що перебуваючи у скрутному матеріальному становищі та з метою економії грошових коштів, сторони домовилися укласти договір дарування замість договору купівлі-продажу, який насправді вчинили. За умовами правочину ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити 50 000 доларів США частинами в різний час на користь позивача - 24 вересня 2007 року сплатила 10 000 доларів, до 24 вересня 2009 року - 15 000 доларів США, до 01 травня 2011 року - 25 000 доларів США. Однак в обумовлені строки сплатила лише 18 000 доларів США - 24 вересня 2007 року 10 000 доларів США і 24 вересня 2009 року - 8 000 доларів США, про що стверджено відповідними розписками.

Тому з огляду на ці обставини і будучи переконаною у порушенні її особистих прав на майно, у грудні 2011 року позивач звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог,: АТ "Універсал Банк"; остаточно вимоги якого сформулювала як визнання договору дарування нежитлового приміщення удаваним, розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, зобов`язання відповідача повернути приміщення по АДРЕСА_1 , а також зобов`язання приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І. виключити з реєстру обтяжень дане приміщення.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних відносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст.ст. 627, 717, 655 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З правової позиції Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 06 червня 2018 року у справі №910/19473/17, видно, що саме на позивача покладено обов`язок довести суду, що спірні договори дарування є удаваними та укладені для приховання інших правочинів.

Договір дарування є завжди безоплатним, в той час як договір купівлі-продажу є оплатним, а вартість відчужуваного майна сплачується продавцеві лише у грошовому вираженні, а відтак, відмінність між договорами купівлі-продажу та дарування полягає в платності за одержане майно.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом у сукупності та відображено у судовому рішенні.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викидані в постановах Верховного суду.

Приходячи до переконання про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів бере до уваги, що доказів, які належним і допустимим чином підтверджували би обставини, на які покликається позивач, нею надано не було, матеріали справи їх не містять, а судом не було здобуто.

Так, згідно зі ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Самі ж по собі показання свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про укладення між сторонами договору купівлі-продажу, написання розписки та передачу грошей відповідачем на користь ОСОБА_1 на виконання умов договору купівлі-продажу не є доказами, які об`єктивно і переконливо стверджували би удаваність оспорюваного договору, оскільки вони є неприйнятними (недопустимими).

Так, з роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України а абз. другому п. 12 своєї постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9, вбачається, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у Цивільному кодексі України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Частиною другою ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Правильним є і посилання суду на те, що 30 листопада 2007 року між банком і відповідачем укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL525 та додаткову угоду №BL525|BL525-KL+, за умовами яких кредитодавець зобов`язався встановити ліміт позичальнику за кредитною лінією у сумі 185 000 доларів США, а позичальник зобов`язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кошти та сплатити плату за користування кредитною лінією в порядку та на умовах додаткової угоди.

З метою повернення отриманого кредиту між контрагентами того ж числа було укладено договір іпотеки нежитлових приміщень цокольного поверху загальною площею 87, 1 м2 по АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 на праві власності, заставна вартість яких складала 1 249 319 гривень. Даний договір посвідчено нотаріально.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2013 року у справі №569/10219/13-ц, що набрало законної сили, позов ПАТ "Універсал Банк" задоволено частково і стягнуто з відповідача на користь банку 2 176 174, 87 гривень заборгованості за кредитом. В решті позову відмовлено.

При цьому з`ясовано, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є близькими родичами, а саме матір`ю і дочкою.

Тобто в своїй сукупності вказані факти свідчать про намір сторін, як заінтересованих осіб, уникнути цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 за порушення кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою спірних нежитлових приміщень.

Щодо розписок, то судом попередньої інстанції також зроблено з цього приводу детальні та послідовні висновки, з якими погоджується і апеляційний суд.

Висновком експертів №15867/18-34/12202/12203/19-34 від 17.04.2019 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз підтверджується, що на розписки, датовані 24 вересня 2007 року та 24 вересня 2009 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів. Відповісти на питання ухвали Рівненського міського суду від 02 липня 2018 року щодо встановлення давності складання документів, а саме чи були написані розписки, датовані 24.09.2007 та 24.09.2009, в зазначені у них дати чи пізніше, не видалося можливим у зв`язку з тим, що на ці розписки здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання її реквізитів.

Тобто правильно у суду попередньої інстанції викликав обґрунтований сумнів в обставинах складення досліджуваних боргових розписок даний висновок експертів, з огляду на що зазначені докази до уваги прийнято не було. Навпаки, з оцінки побічних доказів у справі висновок експертів свідчить про розбіжність обставин, про які стверджується позивачем і тих, які встановлені в судовому засіданні.

Тому наведеним спростовуються аргументи заявника про неповноту з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставин справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, то вони також є такими, що не заслуговують на увагу.

Так, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Між тим, будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надала, а апеляційним судом здобуто не було. Не виявлено і таких обставин, що слугували би відповідно до частини третьої цієї статті обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Решта тверджень заявника, в т.ч. і про неправильність застосування норм матеріального права, спростовується правильністю висновків суду, а колегією суддів визнається необґрунтованими і тому до задоволення не належать.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appellatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу положень ст. 141 ЦПК України понесений і документально підтверджений судовий збір, що сплачений позивачем при поданні апеляційної скарги, поверненню на її користь не підлягає через відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 21.07.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

Н.В.Бондаренко