Дата документу 27.01.2020 Справа № 336/3669/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/3669/19 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/272/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення,

ВСТАНОВИВ

В червні 2019 року КП «Водоканал» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що згідно копії договору дарування від 24.12.1996 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно відповідачеві ОСОБА_2 на праві власності на підставі належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані проживаючими у вказаній квартирі з 10.11.2015 року. з 16.01.1997 року та з 27.04.2013 року відповідно.

За розрахунком позивача за період з березня 2011 року по березень 2019 року включно за адресою м. Запоріжжя, ОСОБА_1 АДРЕСА_2 надавались послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які оплачувались не вчасно та не у повному обсягу, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 11986,94 гривні.

У березні 2013 року було здійснено оплату в сумі 100 гривень, у травні 2016 року в сумі 200 гривень, які не перевищували нарахувань у поточному місяці, а також у лютому 2019 року здійснено оплату в сумі 3227.66 гривень.

Також Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 01.12.2016 року було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості по оплаті за воду та послуги каналізації за період з 01.10.2014 року по 30.06.2016 року в сумі 10913,40 гривень за заявою КП «Водоканал», поданою 15.11.2016 року, який було скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2019 року за заявою боржника ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з березня 2011 року по березень 2019 року в сумі 11986,94 гривні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 листопада 2013 року по 31 серпня 2014 року включно в сумі 2459,57 гривень.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2019 року включно в сумі 6500,58 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Водоканал» судовий збір в сумі 344,96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» судовий збір в сумі 344,96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Водоканал» судовий збір в сумі 221,76 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, КП «Водоканал» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно копії договору дарування від 24.12.1996 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно відповідачеві ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані проживаючими у вказаній квартирі з 10.11.2015 року. з 16.01.1997 року та з 27.04.2013 року відповідно.

Судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин сторін, суд виходив з того, що основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якого, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є споживач - фізична особа, яка отримує або мас намір отримати вказану послугу, та виконавець.

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та її водовідведення для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Згідно до статутних документів, основним видом діяльності комунального підприємства «Водоканал» є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям м. Запоріжжя й області питної води та водовідведення, тому заявник в силу закону є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення.

Частиною 1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, причому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст. 526 ЦПК України, за якими зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги.

Судом було встановлено, що відповідачі є споживачами послуг, що надає КП «Водоканал», але вчасно не вносять оплату за надані послуги.

Судом першої інстанції було проаналізовано надані позивачем докази, зокрема, з розрахунку позивача вбачається, що за період з березня 2011 року по березень 2019 року включно за адресою м. Запоріжжя, ОСОБА_1 АДРЕСА_2 надавались послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які оплачувались не вчасно та не у повному обсягу, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 11986,94 гривні.

У березні 2013 року було здійснено оплату в сумі 100 гривень, у травні 2016 року в сумі 200 гривень, які не перевищували нарахувань у поточному місяці, а також у лютому 2019 року здійснено оплату в сумі 3227.66 гривень.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Зі справи вбачається, що 15.11.2016 року КП «Водоканал» звернувся з заявою про видачу судового наказу та судом було видано судовий наказ, яким стягнуто заборгованість з двох відповідачів, судовий наказ був скасований лише у квітні 2019 року, отже, , звернувшись до суду із такою заявою, КП «Водоканал» перервало строк позовної давності, тож є підстави для стягнення заборгованості за період з листопада 2013 року.

Оскільки позивачем не надано доказів того, що до листопада 2013 року КП «Водоканал» вчиняло якісь дії з пред`явлення вимог до відповідачів про сплату заборгованості, а відповідачі у свою чергу не вчиняли дій, які б свідчили про визнання ними боргу, адже протягом цього часу здійснено лише одну оплату, яка не перевищили нарахувань в поточному місяці, тож, враховуючи положення ст. 267 ч. 4 ЦК України, суд дійшов вірного висновку, що є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині заборгованості, яка виникла до листопада 2013 року,внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності.

Суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідив надані сторонами докази у їх сукупності та зробив правильний та обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог з врахуванням заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що період заборгованості з 2011 року у розрахунок не входив суперечить наданим позивачам доказам та посиланням на існування такої заборгованості.

Наданий позивачем розрахунок не відповідає в такому разі заявленим вимогам. позаяк містить відомості про заборгованість з 2011 року.

Також у розрахунку міститься послання на те, що деякі суми сплачувалися як заборгованість за минулим судовим рішенням, але жодних доказів на підтвердження цього матеріали позову не містять.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції судова колегія враховує наступне.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тож відсутність належно оформлених та наданих доказів покладає на позивача ризик відмови у позові в цілому або у певній його частині.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2019 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 27 січня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар