Справа № 183/4650/18
№ 2/183/257/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

06 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності, встановлення порядку користування майном.

Ухвалою суду від 08 серпня 2018 року зазначену позовну заяву залишено безе руху, позивачу надано строк для усунення недоліків заяву, а саме долучення квитанції про сплату судового збору.

08 серпня 2018 року ОСОБА_3 на виконання ухвали суду звернулася до суду заявою, згідно якої усунула недоліки позовної заяви шляхом долучення оригіналу квитанції про сплату судового збору.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_3 посилалася на те, що 21 жовтня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 469.

Від даного шлюбу вони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу за спільні кошти сторони придбали наступне майно:

-житлову квартиру, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 53,0 кв.м, житловою площею, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 30 січня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 154. Право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 ;

- автомобіль Mazda 6, кузов НОМЕР_1 , колір білий, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 931 000,00 грн., за договором купівлі-продажу № 309, укладений 12 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-ІМПУЛЬС ВОСТОК» і ОСОБА_2 . Зазначений автомобіль згідно акту прийому-передачі від 13 січня 2018 року був переданий відповідачу ОСОБА_2 . Згідно з обліковими даними комп`ютерних баз ТЦС № 1246 РСЦ МВС в Дніпропетровській області, а саме: АІС «Дніпро-ДАІ» та НАІС ГСЦ МВС України відповідач ОСОБА_2 зареєстрував транспортний засіб 13 січня 2018 року та отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на спірний автомобіль Mazda 6, кузов № НОМЕР_1 , колір білий, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ;

-корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг», розмір внеску до статутного капіталу внесений відповідачем ОСОБА_2 складає 17 500,00 грн.

Позивач ОСОБА_3 в позовній заяві посилалася на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток.

В зв`язку з наведеним, ОСОБА_3 просила суд:

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_2 ;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля Mazda 6, кузов НОМЕР_1 , колір білий, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ;

- встановити порядок користування автомобілем після набрання рішенням суду законної сили, а саме:

-перший тиждень місяця з понеділка по неділю автомобілем користується ОСОБА_2 ;

-наступний тиждень місяця з понеділка по неділю автомобілем користується вона;

-в подальшому автомобілем вона та ОСОБА_2 користуються почергово з передачею рухомого майна щотижня;

-автомобіль має бути переданий іншому співвласнику не пізніше 23.00 год. відповідної неділі, при передачі якого в паливному баці має бути не менше 10 літрів пального;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь половину вартості внеску до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» в сумі 8 750,00 грн.

Разом з позовною заявою ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі.

Ухвалою суду від 17 серпня 2018 року заява ОСОБА_3 про відстрочення сплати судового збору судом була задоволена.

Крім того, позивач при зверненні до суду з позовом звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Mazda 6, кузов НОМЕР_1 , колір білий, 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 17 серпня 2018 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою суду від 17 серпня 2018 року заява про забезпечення позову задоволена частково, заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження спірного транспортного засобу автомобіль Mazda 6, кузов НОМЕР_1 , колір білий, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 виданий 13.01.2018 року.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що позивач ОСОБА_3 зокрема просить стягнути з нього 8750,00 грн., як половину вартості внеску до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг». Проте, з даною вимогою відповідач не погоджується з наступних підстав. Товариство з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» була заснована ним та ще одним учасником менше, ніж через рік після укладення шлюбу з ОСОБА_5 до моменту укладення шлюбу, він вже мав багаторічний досвід роботи на керівних посадах, а тому в нього була можливість заощаджувати особисті кошти, а також особисте майне (меблі та ноутбук), які були придбані до моменту укладення шлюбу з позивачем, а тому були використані ним для формування статутного капіталу товариства. Відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що позивач ОСОБА_3 не надала суду жодних доказів щодо формування статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» відбувалось за рахунок спільних коштів подружжя, або її особистих коштів, як і не надала доказів того, що майно, яке було передане ним до статутного фонду товариства, було придбане під час шлюбу та є спільним майном подружжя. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст. 57 СК України, ОСОБА_2 просив суд відмовити в задоволенні позову в частині позовних вимог щодо стягнення з нього 8 750,00 грн., як половини вартості внеску до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг», оскільки вважає, що грошові внески і майно, передані ним до статутного фонду є його особистою власністю.

Крім того, 17 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю рухомого майна автомобіля Mazda 6, кузов НОМЕР_1 , колір білий, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що з 21 жовтня 2011 року він з відповідачем ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З моменту народження дитини та по теперішній час відповідач ОСОБА_3 не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку.

ОСОБА_2 зазначив, що 12 січня 2018 року, між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-ІМПУЛЬС ВОСТОК» був укладений договір купівлі-продажу № 309 транспортного засобу - автомобіля Mazda 6, кузов НОМЕР_1 , колір білий, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який йому був переданий продавцем на підставі акту прийому-передачі від 13.01.2018 року. Зазначений транспортний засіб придбаний за ціною 931 000,00 грн. та зареєстрований за ним.

ОСОБА_2 зазначив, що спірний автомобіль придбаний ним хоч і в період шлюбу з ОСОБА_3 , але за його особисті кошті, які він особисто отримав в борг від ОСОБА_6 в розмірі 1 000 000,00 грн., в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується розпискою від 11 січня 2018 року.

Автомобіль придбаний для роботи, пов`язаної з його діяльністю, спрямованої на проведення ремонтних робіт транспортних засобів, а також оптовий та роздрібний продаж деталей для автомобілів, що пов`язано із частими його відрядженнями для проведення переговорів, закупівлі необхідних деталей тощо.

ОСОБА_2 наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_3 жодної участі в придбанні спірного автомобіля не приймала.

У зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст. 57 СК України, в зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на рухоме майно - автомобільMazda 6, кузов НОМЕР_1 , колір білий, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 10 січня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя; первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження.

Ухвалою суду 22 лютого 2019 року закрите підготовче провадження у справі за первісним та зустрічним позовами, справу призначено до судового розгляду по суті.

04 березня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про закриття провадження у справі в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину автомобіля Mazda 6, 2017 року випуску, встановлення порядку користування зазначеним транспортним засобом, в зв`язку з відсутністю спору предмету спору з тих підстав, що в жовтні 2019 року спірний автомобіль було викрадено.

Ухвалою суду від 02 квітня 2020 року закрите провадження у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності, встановлення порядку користування майном, в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля Mazda 6, 2017 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 , встановлення порядку користування зазначеним транспортним засобом; закрите провадження у цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання автомобіля Mazda 6, 2017 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_1 особистою приватною власністю.

Таким чином, судом розглядалася цивільна справа за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилалася на підстави звернення до суду, викладені в позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні посилався на доводи, викладені у відзиві, позовні вимоги не визнав, просив відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема зазначив, що в лютому 2012 року він пішов від дружини та проживав у своїх батьків. Спірна квартира АДРЕСА_3 була придбана ним 30.01.2014 року за кошти його батьків в період, коли він з ОСОБА_3 не проживав разом. Право власності на квартиру оформлене на нього. Після придбання квартири, коли в ній був зроблений ремонт за кошти його батьків, з травня 2014 року він знову зійшовся з дружиною та вони почали проживали в цій квартирі. На початку 2017 року їх сімейні відносини припинилися. ОСОБА_3 подала позовом до суду про стягнення аліментів на утримання дитини, від якого в серпні 2017 року відмовилася. ОСОБА_2 вказує на те, що він надає допомогу в утриманні сина ОСОБА_10 , купує йому все необхідне, про що просить позивач ОСОБА_2 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивач ОСОБА_3 є її донькою, яка з 2011 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від цього шлюбу в них народився син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначила, що вона разом з чоловіком на весілля подружжю подарували грошові кошти в розмірі 2 000,00 доларів США та 10 000,00 доларів США на купівлю квартири. В 2014 році здійснювався ремонт у купленій квартирі, а до цього, в період з 2012-2013 року її донька ОСОБА_3 разом з зятем ОСОБА_2 проживали в неї. Зазначила, що ремонт у спірній квартирі здійснювався також за її та її чоловіка кошти.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, пояснення свідка, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами 21 жовтня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 469, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 21 жовтня 2011 року.

На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (справа № 183/4649/18).

Встановлено, що сторони є батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 30 січня 2013 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 30 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маймор С.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 154, ОСОБА_2 набув у власність житлову квартиру, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 53,0 кв.м, житловою площею 28,8кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дата внесення запису про прийняття рішення про державну реєстрацію 30 січня 2014 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна: 19), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17101097 від 30 січня 2014 року.

Згідно пункту 2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маймор С.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 154,сторони вчинили продаж-купівлю житлової квартири за 68 070,00 грн.

Судом також встановлено, що згідно з п. 1.5 Договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2014 року, купівля-продажу спірної квартири проводилась за згодою дружини покупця ОСОБА_2 ОСОБА_3 , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маймор С.Ю. від 30 січня 2014 року за реєстровим № 151.

Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

згідно ст. 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні посилався на приписи ст. 57 СК України, а саме, що спірна житлова квартира належить йому на праві особистої власності, оскільки ним придбана за кошти його батьків, коли він з позивачем ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбу, але не мешкав разом, в зазначеній квартирі був здійснений ремонт за кошти, які йому також надали його батьки.

У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що на час придбання житлової квартири АДРЕСА_3 , сторони перебували в шлюбі, проживали разом у батьків позивача, вели спільне господарство, займались спільним побутом та вкладали спільні кошти.

Суд приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу, які б свідчили про придбання ним спірного майна за особисті кошті та є його особистою власністю згідно ст. 57 СК України.

В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення, встановлені у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Проте, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15 та враховується при розгляді справ і Верховним Судом.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимогі на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на придбання спірного житлової квартири, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини.

Враховуючи те, що житлов аквартира була набута сторонами під час перебування в шлюбі та за спільні кошти, суд вважає за доцільне провести поділ належного подружжю нерухомого майна та виділити ОСОБА_3 і ОСОБА_2 по 1/2 ідеальної частки житлової квартири, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 53,0 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання в частині позовних вимог щодо внеску до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг», суд дійшов до такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зокрема, частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

У відповідності до ст. 12 ЗУ «Про господарські товариства» товариство є власником зокрема майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення, встановлені у п. 28 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Вказаний вище висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі№ 6-38цс15.

Грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 травня 2019 року у справі №490/1408/15-ц.

Так, згідно інформації на сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 11 липня 2012 року зареєстроване Товариство з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» із розміром внеску до статутного фонду 25 000,00 грн. Засновниками цього товариства є: відповідач ОСОБА_2 , розмір внеску якого до статутного фонду складає 70,00 %, що становить 17 500,00 грн. та ОСОБА_12 з розміром внеску до статутного фонду 30,00 %, що складає 7 500,00 грн.

Судом встановлено, що під час формування статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» відповідачем ОСОБА_2 був внесений капітал до статутного фонду товариства в розмірі 17 500,00 грн., а саме: ноутбук Toshiba вартістю 3000,00 грн., стіл офісний вартістю 800,00 грн., комп`ютер вартістю 4 200,00 грн., а також грошові кошти, внесені ОСОБА_2 на розрахунковий рахунок товариства в сумі 9 500,00 грн., що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» від 01 лютого 2019 року про формування статутного фонду за період з 01.01.2012-31.03.2019 роки.

В судовому засіданні представник позивача посилалася на те, що передане вище майно відповідачем до статутного капіталу товариства є спільною власністю подружжя, оскільки придбане сторонами у період шлюбу за спільні кошти, що є їх спільною сумісною власністю та підлягає виплаті позивачу ОСОБА_3 як половини вартості внесеного майна.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні посилався на те, що комп`ютер і стіл офісний були куплені його батьками у 2000 році в період його навчання, ноутбук ним був придбаний в кредит у вересні 2011 року, тобто за два місяці до укладення шлюбу з позивачем ОСОБА_3 , а грошові кошти в розмірі 9 500,00 грн. ним вносились до статутного фонду товариства з коштів, отриманих ним у борг у 2012 році.

В той же час, суд зазначає, що в силу ст. 81 УЦПК України позивачем та її представником не надано жодних доказів того, що передане відповідачем ОСОБА_2 до статутного фонду товариства майно придбане подружжям у період шлюбу за спільні кошти, як і не надано відповідачем доказів внесення останнім грошових коштів до статутного капіталу на розрахунковий рахунок товариства в розмірі 9 500,00 грн., що є його особистою приватною власністю.

За встановлених вище обставин, суд дійшов переконання, що грошові кошти в сумі 9 500,00 грн., що внесені відповідачем ОСОБА_2 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» є спільним сумісним майном подружжя, а тому 1/2 частина цих грошових коштів підлягає виплаті позивачу ОСОБА_3 .

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141,259,263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Провести поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Виділити у власність ОСОБА_3 1/2 частину житлової квартири, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 53,0 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину житлової квартири, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 53,0 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на житлову квартиру, яка складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 53,0 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати грошові кошти в сумі 9 500,00 грн., які внесені до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4 750,00 грн. (чотири тисячі сімсот п`ятдесят грн. 00 коп.), що становить 1/2 частину грошових коштів, які внесені до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг».

Визнати, що після поділу майна подружжя грошові кошти в сумі 9 500,00 грн., які внесені до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатопрофільна фірма «Автодруг» є особистим майном ОСОБА_2 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 2 500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот грн. 00 коп.).

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 21 жовтня 2020 року.

Суддя Д.І. Городецький