Ухвала

30 січня 2020 року

місто Київ

справа № 456/1131/18

провадження № 61-2059ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа: Філія міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи», про скасування запису обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування запису № 1, зареєстрований 29 січня 2013 року № 13497789 реєстратором Київської обласної філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, вид обтяження: приватне обтяження, тип обтяження: застава рухомого майна, об`єкт обтяження: автомобіль легковий, автомобіль HOVER CС6460KY, легковий універсал, рік випуску 2007, номер об`єкта НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2019 року позов задоволено. Скасовано запис № 1 (із внесеними змінами 11 серпня 2017 року), зареєстрований 29 січня 2013 року № 13497789 реєстратором Київської обласної філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, вид обтяження: приватне обтяження, тип обтяження: застава рухомого майна; об`єкт обтяження: автомобіль легковий, автомобіль HOVER C6460KY, легковий універсал, рік випуску 2007, номер об`єкта НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 .

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що на момент придбання та реєстрації позивачем автомобіля HOVER C6460KY, легковий універсал, рік випуску 2007, не існувало обтяжень цього майна, а тому позивач є добросовісним набувачем зазначеного автомобіля. Суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем вжито необхідні заходи для перевірки правомочностей продавця на відчуження майна та наявності обтяжень на зазначене майно, оскільки у разі наявності таких обмежень або обтяжень, відчуження цього майна не відбулося.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове про відмову у задоволені позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що спірний автомобіль є предметом застави відповідно до договору від 11 вересня 2007 року, з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором. У судовому порядку з ОСОБА_2 стягнуто кредитну заборгованість, відкрито виконавче провадження, зазначений автомобіль перебував у розшуку, як майно боржника. Проте, вимоги стягувача не задоволено, виконавчий лист повернуто без його фактичного виконання. За наведених обставин, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що заставодавець, ОСОБА_2 , всупереч вимогам договору застави, без згоди заставодержателя відчужив заставне майно, спірний автомобіль.

24 січня 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначене судове рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом спору у справі є вирішення вимог про скасування запису обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Спір у зазначеній справі не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа - філія міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи», про скасування запису обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний