Справа №461/4980/17>
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

за участі:

секретаря судового засідання Збожної О.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

представника третьої особи Зубашевського Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львова у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, державний нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М., про визнання правочину недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М., про визнання правочину недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння. Позовна заява мотивована тим, що вона 16 жовтня 2015 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 17 листопада 2015 року між нею та ОСОБА_3 було укладено цивільно-правову угоду, за умовами якої вищевказана квартира перейшла у власність ОСОБА_3 . Зазначає, що вона є одинокою особою, а спірна квартира є її єдиним житлом, право власності на яке набуте в порядку спадкування після смерті дочки. Ураховуючи різке погіршення стану здоров`я, відсутність достатнього матеріального забезпечення у неї була необхідність в опікуні. З ОСОБА_3 вона знайома з 2006 року, так як остання періодично приходила до неї та за грошову винагороду допомагала по домашньому господарству. Маючи потребу у догляді та матеріальній підтримці, вона погодилась на запропоновану ОСОБА_3 угоду, а саме ними було погоджено, що ОСОБА_3 буде надавати їй щомісячно допомогу, у тому числі шляхом догляду за нею, придбання ліків, оплати за комунальні послуги, за що вона передасть квартиру у власність останньої. За домовленістю між сторонами ОСОБА_3 залишалася проживати в її квартирі, а після її смерті могла б вільно на власний розсуд розпорядитися квартирою.

У позові зазначено, що позивач вважала, що між нею та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, будь-якого іншого правочину щодо свого єдиного житла вона не мала наміру укладати. У нотаріальній конторі під час укладення правочину їй пояснили, що квартира переходить безоплатно у власність ОСОБА_3 , а остання їй надає щомісячну підтримку до смерті і вона залишається проживати у квартирі. При цьому, їй не був вручений примірник спірного договору. Протягом перших місяців після укладення спірного договору ОСОБА_3 підтримувала її морально, вносила частину сум, нарахованих за комунальні послуги, приносила продукти. У 2015 році ОСОБА_3 стала проживати у спірній квартирі, а у 2016 році відношення останньої до неї змінилося, оскільки ОСОБА_3 стала пропонувати вселення до квартири брата. З часом ОСОБА_3 перестала допомагати позивачеві. У квітні 2017 року вона звернулася до П`ятої львівської державної нотаріальної контори з заявою про надання інформації щодо договору від 17 листопада 2015 року, та 27 квітня 2017 року отримала відповідь про те, що між нею та ОСОБА_3 було посвідчено договір дарування спірної квартири, а договір довічного утримання не посвідчувався. Вказувала про те, що при укладенні зазначеного договору дарування допустила помилку щодо природи цього правочину, оскільки мала на меті укласти саме договір довічного утримання, унаслідок чого спірний договір дарування є недійсним. Крім того, вона дізналася, що 22 грудня 2015 року ОСОБА_3 відчужила 1/2 частку квартири шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_4 . З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог (т.1,а.с.44-47) ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 17 листопада 2015 року та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь 1/2 частку вищевказаної квартири.

Ухвалою суду віл 21 липня 2017 року в порядку ЦПК України в редакції 2004 року провадження у справі було відкрите.

Судом 21 липня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, ухвалою суду від цього ж числа відстрочено ОСОБА_1 оплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Справа передана на розгляд судді Фроловій Л.Д. за результатами повторного автоматичного розподілу справи у зв`язку зі скасуванням судом касаційної інстанції рішення та направлення справи на новий розгляд.

Ухвалою від 01 лютого 2019 року справа прийнята до провадження судді Фролової Л.Д.

Ухвалою від 16 травня 2019 року задоволене клопотання представника позивача, суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

18 липня 2019 року судом закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 про витребування доказів з Львівського обласного управління ПАТ «Ощадбанк», та задоволено її клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи від 10 квітня 2019 року та 16 травня 2019 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Додатково представник позивача просив врахувати, що підписанню спірного договору передував незадовільний стан здоров`я позивача, викликаний тяжкими сімейними обставинами(смерть чоловіка, дочки, втрата відомостей про сина). ОСОБА_1 з 1995 року перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері. Вказав, що зазначення у договорі дарування права проживання у квартирі, давало позивачеві розуміння, що сторонами був укладений саме договір довічного утримання. Зазначає, що в даному випадку наявна помилка у сприйнятті суті правочину, що обумовлювалося хворобливим станом здоров`я позивача. Позивач користувалася платними послугами ОСОБА_3 по прибиранню квартири та виконанню окремих доручень, а відтак як одинока особа спробувала вирішити питання свого довічного утримання. Вона домовилася з ОСОБА_3 , що остання буде допомагати їй по господарству, доглядати, а після смерті квартира перейде їй у власність. Примірник договору нотаріусом їй не був вручений. Вони стали разом проживати з ОСОБА_3 у її квартирі, при цьому ОСОБА_3 продовжувала допомоги їй, виконувала господарські роботи та окремі доручення, частково оплачувала комунальні послуги, придбавала ліки та продукти. У 2016 році ОСОБА_3 перестала їй надавати допомогу та запропонувала поселити до квартири її брата ОСОБА_4 . В подальшому вона дізналася, що ОСОБА_3 відчужила 1/2частину квартири ОСОБА_4 . Оскільки, через певний час стан її здоров`я покращився, вона зрозуміла, що помилилася у сприйнятті договору який вони уклали з ОСОБА_3 , не усвідомлювала в той момент, що підписує договір дарування, так як їй пояснили, що це правочин з правом проживання, який вона сприйняла як договір довічного утримання.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Арутюнова Н.Ф. просила суд відмовити у задоволенні позову так як помилка на момент укладення договору була відсутня. Пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знайомі тривалий час до укладення оспорюваного договору. ОСОБА_3 допомагала позивачці по господарству, купувала продукти. Фактично вони спільно проживали, а їх відносини були аналогічні родинним. Так, позивачем у вересні 2015 року було надано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка займалася оформленням спадщини після смерті дочки ОСОБА_1 , реєстрацією права власності на квартиру. При цьому, витрати на вказані дії ніс брат відповідача ОСОБА_4 За домовленістю сторін між ними 17 листопада 2015 року був укладений договір дарування квартири, який вона вважає дійсним. Зазначає, що суду не надано жодних доказів, що позивач під час укладання договору була у депресивному стані. Крім того, при посвідченні договору нотаріусом була перевірена дієздатність учасників правочину. Зазначила, що матеріально ОСОБА_3 не могла матеріально утримувати ОСОБА_1 , так як отримує менший розмір пенсії ніж у позивача. В подальшому, позивач склала на ОСОБА_3 заповіт на все належне їй майно. Просила врахувати, що ОСОБА_3 має гарні характеристики та що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем 1/2 частки квартири, а відтак вимога про витребування цієї частки з його володіння задоволена судом бути не може.

Відповідач ОСОБА_3 підтримала позицію свого представника та додала, що працювала двірником коли познайомилася з ОСОБА_1 приблизно у 2006 році. Вона допомагала позивачу здійснювати догляд за тяжко хворою дочкою. З 2015 року вони стали проживати разом з позивачем як сестри, а свою квартиру вона залишила сину. За те, що вона доглядала її дочку, ОСОБА_1 запропонувала їй подарувати свою квартиру. Під час спільного проживання вона готувала, прибирала. В подальшому їх стосунки погіршилися. Так як ОСОБА_4 (брат чоловіка) допомагав оплачувати їй комунальні витрати, вона вирішила подарувати йому 1/2 частину квартири. Вони пропонували ОСОБА_1 провести заміну вікон та дверей на металопластикові, але вона відмовилась. Звернула увагу, що підтвердженням довірливих стосунків між нею та позивачем є той факт, що у грудні 2016 року ОСОБА_1 склала заповіт на її користь. Це, на думку відповідача, свідчить також і про обізнаність позивача у своїх правочинах, проявом її волевиявлення та свідомості. Зазначені обставини вказані також у письмових запереченнях ОСОБА_3 (т.1,а.с.76-83).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечив та пояснив наступне. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (його невістка) були знайомі давно. Остання повідомила йому, що позивач хоче подарувати їй свою квартиру. Він разом з ними ходив до нотаріуса та фактично оплатив всі витрати, пов`язані з укладенням договору дарування. Приблизно півтора роки, у них були чудові стосунки. Вони проживали разом, мали спільний бюджет з двох пенсій. ОСОБА_1 оплачувала комунальні борги за квартиру, а останні два роки за квартиру сплачувала ОСОБА_3 . При цьому, він їй давав гроші для оплати належної йому частини квартири. ОСОБА_3 подарувала йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , але він не проживав у ній. Після того як ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посварилися, він оплачував комунальні послуги за всю квартиру.

Представник третьої особи державного нотаріуса Кірілової Т.М. під час розгляду справи зазначив, що договір дарування від 17 листопада 2015 року був укладений між сторонами та посвідчений нотаріусом у встановленому законом порядку. Нотаріусом дотримано всіх вимог форми договору, Порядку вчинення нотаріальних дій та виконано всі необхідні дії, а саме: перевірено дієздатність сторін, роз`яснено їм суть правочину. Позов вважає безпідставним, оскільки помилки волевиявлення у ОСОБА_1 не було.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент укладення спірного договору була людиною похилого віку. Згідно медичної довідки позивач з 1995 року знаходилася на обліку та амбулаторному лікуванні у психоневрологічному диспансері з діагнозом рекурентний депресивний розлад, помірний поточний(т.2 а.с.30). Згідно пояснень безпосередньо позивача, які були підтверджені відповідачами у судовому засіданні, вона була одинокою особою. А відтак вищезазначене дає можливість зробити висновок суду, що позивач потребувала догляду та сторонньої допомоги.

Згідно даних свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 в якій фактично проживала.

17 листопада 2015 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №3-2094, за яким ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається із двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири 32,1 кв.м., комора в підвалі пл. 9,8 кв.м. При цьому, у договорі зазначено, що дарувальник ОСОБА_1 залишає за собою право проживання у квартирі, а обдарована не заперечує(т.1 а.с.7-8).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину(стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відтак, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки викладені у правових позиціях Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16;від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Судовим розглядом встановлено, що ще до укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 щомісячно оплатно допомагала по господарству позивачу, оскільки остання за віком та станом здоров`я це не могла робити самостійно. Видача довіреності на ім`я ОСОБА_3 свідчить про неможливість ОСОБА_1 , з тих же причин, здійснювати відвідування певних установ для впорядкування та оформлення своїх документів. Тобто ОСОБА_3 була залучена для надання сторонньої допомоги позивачу.

Після укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 продовжувала жити у квартирі, так як не мала та не має іншого житла, що не заперечувалося відповідачами. Як людина похилого віку, за станом здоров`я вона потребувала стороннього догляду і погодилася на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем ОСОБА_3 .

Суд не може прийняти факт складення заповіту позивачем на відповідача ОСОБА_3 як безпідставність позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 пояснила в судовому засіданні, що протягом певного періоду у них були гарні стосунки, ОСОБА_3 проживала та допомагала їй, і вона після погіршення стану здоров`я склала цей заповіт. Таким чином, факт складення у 2016 році заповіту ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , не пов`язується судом з фактом обізнаності позивачки у попередньому правочині, його суті та природі.

Надані позитивні характеристики на ОСОБА_3 не спростовують висновок суду про підставність позовних вимог. Крім того, суд не може прийняти посилання сторони відповідача на неможливість укладення договору довічного утримання з боку ОСОБА_3 у зв`язку з малим розміром її пенсії, так як вказаний договір може передбачати не тільки матеріальне утримання, а й надання сторонньої допомоги у вирішенні побутових проблем, виконанні певних доручень. З пояснень позивача у судовому засіданні саме з 17 листопада 2015 року вона не оплачувала послуги ОСОБА_3 , як робила це раніше, так як вона стала проживати разом з нею, допомагати та доглядати її на підставі договору довічного утримання, яким вона вважала оспорюваний договір.

Як зазначено, у згаданій вище правовій позиції Верховного Суду по даній справі сам по собі факт роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є безумовною підставою для висновку про правильне розуміння сторони договору про його суть.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог по визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Для порівняння ст. 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

На підставі належних та допустимих письмових доказів, згідно пояснень сторін у справі, за встановлених та наведених вище у тексті рішення судом обставин, суд вважає, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Перебуваючи у хворобливому депресивному стані позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 , яка раніше здійснювала за нею догляд за грошові кошти, буде і надалі це робити, але безкоштовно, фізично допомагаючи їй, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та визнається відповідачами, остання дійсно при спільному проживанні надавала допомогу ОСОБА_1 частково матеріальну по оплаті комунальних послуг та фізичну, що свідчить про те, що між сторонами склалися правовідносини, притаманні довічному утриманню. Фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування не відбулася, позивач продовжує проживати у спірній квартирі після укладання договору дарування та користуватися квартирою.

Відтак, суд вважає, що позивачем доведені вимоги щодо визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що він вчинений в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, щодо яких помилилася позивач, існували саме на момент вчинення правочину.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зазначена правова норма кореспондується з ч. 4 ст. 41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до положення ч. 1, 3 ст. 388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про витребування 1/2 частки квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , суд встановив, що 22 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування частки квартири, посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №3-2388, за яким дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв у дар 1/2 частку квартиру АДРЕСА_1 .

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги про витребування на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 1/2 (одну другу) частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки така отримана за безвідплатним договором дарування.

Суд при вирішенні питання розподілу судових витрат бере до уваги, що ухвалою від 21 липня 2017 року позивачеві ОСОБА_1 оплату судового збору було відстрочено до ухвалення рішення у справі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову судовий збір стягується з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у наступному порядку.

Вимога про визнання договору дарування недійсним є вимогою немайнового характеру, що пред`явлена виключно до відповідача ОСОБА_3 . Тому, відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з цього відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 840,80 грн.

У той же час, вимога, що пред`явлена ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння є вимогою майнового характеру. Тому, при визначенні розміру судового збору, що складає 1 % від ціни позову, суд бере до уваги вартість квартири АДРЕСА_1 , що зазначена у договорі дарування від 17 листопада 2015 року 147980,00 грн. Оскільки предметом вимоги є витребування 1/2 частки квартири, суд вираховує суму судового збору з вартості (147980 / 2) 73990 грн, та така складає мінімальний розмір передбачений законом 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири 32,1 кв.м., комора в підвалі 9,8 кв.м., укладений 17 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., реєстровий номер 3-2094, з приведенням сторін договору до попереднього стану.

Витребувати на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 , що отримана ним відповідно до договору дарування частки квартири від 22 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., реєстровий номер 3-2388.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (ДСА України) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави (ДСА України) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 23 січня 2020 року проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повний текст рішення складений 31 січня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова