Справа № 465/6941/19 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/35/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Курій Н.М.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» звернулося до Франківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що боржник ОСОБА_1 систематично не виконував свої зобов`язання по оплаті вартості спожитої електроенергії, внаслідок чого у нього за період з 01.03.2018 року по 01.06.2019 року виникла заборгованість у розмірі 5 589,84 грн. З наведених підстав просило видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 5 589,84 грн. та про стягнення сплаченого ТзОВ «Львівенергозбут» судового збору в розмірі 192,10 грн.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2019 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» відмовлено.

Ухвалу суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», вважає її незаконною та необгрунтованою. Зазначає, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки такий обов`язок передбачений законом, з чим погоджується Верховний Суд у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 216/5756/15-ц. Крім цього, чинним законодавством передбачено можливість постачання електричної енергії побутовому споживачу без фактичного підписання відповідного договору останнім. Вважає, що до заяви про видачу судового наказу було долучено достатню кількість документів, якими обґрунтовувалася заявлена грошова вимога до боржника, зокрема: роздруківка Публічного договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг та публічної комерційної пропозиції, оригінал довідки про заборгованість від 18.10.2019 року, оригінал довідки про склад сім`ї, витяг з програмного забезпечення ТОВ «Львівенергозбут», в якому вказані обсяги споживання електроенергії, а також відображено часткову оплату побутовим споживачем отриманих послуг розрахунок заборгованості. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що до заяви мали бути долучені документи, які підтверджують правильність та обґрунтованість розрахунків, інформація про тарифи за відповідні періоди, оскільки в порядку наказного провадження, суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог, відтак суд, на думку апелянта, вийшов за межі вимог, які повинні були перевірятися ним на цій стадії, крім того не надав належної оцінки долученим до заяви доказам, які підтверджували заявлену вимогу та не навів обґрунтованих мотивів щодо їхнього відхилення. З наведених піжстав просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Так, зокрема, п. 3 ч.1 ст. 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені статтею 163 ЦПК України, а саме:

1. Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

2. У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

3. До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Стаття 165 ЦПК України передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, якими є:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що відмову у видачі судового наказу мотивовано п. 8 ч.1 ст. 165 ЦПК України, відповідно до якої суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, вважає, що такий висновок суперечить п.3 ч.1 ст. 161 ЦПК України, оскільки, як вбачається зі змісту заяви ТзОВ «Львівенергозбут», заявник звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 5589.84 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію, у якій зазначив свої вимоги і обставини на обґрунтування цих вимог, долучив документи, які на думку заявника, підтверджують фактичне надання та отримання ОСОБА_1 послуг електропостачання.

Тобто, подана ТзОВ «Львівенергозбут» заява свідчить про виникнення (порушення) права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що розглядаючи заяву про видачу судового наказу суд не вправі перевіряти обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків), оскільки в подальшому боржник у заяві про скасування судового наказу може зазначити про повну або часткову необґрунтованість, недоведеність вимог стягувача (п.5 ч.2 ст.170, ч.3 ст. 171 ЦПК України, що є підставою для скасування судового наказу.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції також виходив з того, що заявником не долучено копії договору про надання вказаних житлово-комунальних послуг.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції також погодитись не можна, оскільки згідно з п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, копія договору додається, якщо за цим договором пред`явлено вимогу про стягнення грошової заборгованості, проте, в даному випадку заявник у своїй заяві не посилався на наявність укладеного з боржниками договору про надання житлово-комунальних послуг, а вказував на наявність обов`язку боржника, який фактично користується послугами, сплатити за надані послуги на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, які регулюють питання про надання цих послуг.

Таким чином, у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у видачі судового наказу за заявою ТзОВ «Львівенергозбут», тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст. ст. 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» - задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2019 року - скасувати, справу за заявою ТзОВ «Львівенергозбут» про видачу судового наказу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова складена 15.04.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Курій Н.М.