КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/6151/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 від 15 липня 2019 року, однак відповідач чинить йому перешкоди у володінні та користуванні майном.

У зв`язку з наведеним просив усунути перешкоди у користуванні правом власності ОСОБА_2 шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а також зобов`язати Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 02 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні правом власності ОСОБА_2 шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт вказує, що реалізація спірної квартири приватним виконавцем Телявським А.М. в рамках виконавчого провадження №58355932 відбулася безпідставно, з порушенням закону, у зв`язку з чим він звернувся до суду з відповідним позовом про визнання торгів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки відповідно до закріпленого в ст.387 ЦПК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить залишити без змін рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 02 грудня 2019 року, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказує, що предметом позовної вимоги було лише скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , а будь-яка інша вимога, зокрема, про виселення його зі спірного житла чи вимог відносно дитини не пред`являлася.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні правом власності та дійшов висновку про задоволення позову в цій частині, проте зазначав, що прийняте рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований відповідач ОСОБА_1 .

Представником відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких відповідач просить прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства України. Крім того, зазначив, що відповідач не є співвласником спірної квартири, її власником є позивач.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України). Відповідно до ст.383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).

Згідно з п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст.391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані з позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних з позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , з 15 липня 2019 року.

Відповідач не визнає законність набуття права власності позивачем на спірне майно та на даний час користується ним.

Отже, оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні правом власності, тому суд приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням повністю: усунути перешкоди у користуванні правом власності ОСОБА_2 шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги про зобов`язання Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 в квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання

Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби.

За наведених обставин суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкоди у користуванні правом власності ОСОБА_2 шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 підлягали до задоволення.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками.

Так, апелянту на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування, посвідченого 09.08.2013 року приватним нотаріусом КМНО Анісовою Н.А., за реєстровим №1351 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00).

15.07.2019 року поза волею відповідача відбувся перехід права власності на спірну квартиру позивачу ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Куксовою М.С. відповідно до ст.63 «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведені прилюдні торги, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. 21 червня 2019 року за реєстровим №3501.

Апелянт вважає, що реалізація спірної квартири приватним виконавцем Телявським А.М. в рамках виконавчого провадження № 58355932 відбулася безпідставно, з порушенням закону. В зв`язку з цим апелянт звернувся до суду з відповідним позовом про визнання торгів недійсними, витребуванням майна з чужого незаконного володіння, оскільки відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Спірна квартира вибула з власності позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса №20 від 05.02.2019 року, який в подальшому був визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Вибуття майна з володіння власника на підставі виконавчого напису нотаріуса, внаслідок якого відбулась реалізація арештованого майна в рамках виконавчого провадження, але в подальшому визнаного таким, що не підлягає виконанню, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Оскільки спірна квартира вибула без волі її власника - позивача, то він має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Крім того, станом на час відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом нотаріуса та реалізації спірної квартири, в ній постійно проживала і мала право користування житлом малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спірна квартира була і залишається для апелянта та членів його сім`ї, в тому числі і дитини, єдиним місцем проживання. Місце проживання дитини також зареєстроване у встановленому законом порядку. Проте, приватний виконавець не запитав попередньої згоди органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають діти, і з порушенням закону передав спірну квартиру на примусову реалізацію, що підтверджується листом Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № від 31.07.2019 року.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 року за №1301/29431, в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України), так і інші юридичні факти (п.4 ч.2 ст.11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

За ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на приписи статей 10, 53 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (ч.1 ст.61 Закону) реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

В постанові Верховного суду України від 06.11.2016 року (справа № 635/7415/14-ц, провадження № 6-1655цс 16) висловлена правова позиція щодо визнання правочину та свідоцтва про право власності недійсними. Зокрема, суд зазначив: «Послідовно дотримуючись висновку, наведеного в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року (справа № 6-116цс 12), Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й гака угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України».

При таких обставинах проведена державним виконавцем процедура звернення стягнення на нерухоме майно боржника порушує передбачений вищевказаної нормою п.3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, яка є нормою цивільного законодавства, що разом із іншими оспорюваними актами є правочином, який відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року №6-11 бцс 12 може бути визнаний недійсним.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з яким вона проживає. За ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

З огляду на вищенаведене, та оскільки позивачем розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін), а для відповідача з дитиною ця квартира є єдиним житлом і позивачем обрано неналежний спосіб захисту, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності скасування рішення і відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 02 грудня 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 02 грудня 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: