КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/2474/19 Головуючий у суді І інстанції Васильченко О.В.
Провадження № 22-ц/824/8523/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у справі за заявоюОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів,

в с т а н о в и в:

У провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 липня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Іншою ухвалою суду від 29 липня 2019 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача відмовлено з підстав відсутності письмових доказів, які б підтверджували наявність у відповідача будь-якого рухомого чи нерухомого майна та співмірності запропонованого виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Крім того, суд вважав, що позивачем не зазначено обставин, що можуть свідчити про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а також не зазначено, що застосування даного виду забезпечення позову не буде порушувати права інших осіб.

19 лютого 2020 року представник позивача - адвокат Ракітін С.П. повторно звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, а саме: вбудовано-прибудований магазин і пивний бар за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 481,2 кв. м, реєстраційний номер майна - 5486977, номер запису 866 у книзі 155, яке належить ОСОБА_2 до вирішення справи по суті.

На обґрунтування заяви зазначив, що наданий час існують суттєві обставини, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки поведінка відповідача є недобросовісною та такою, що грубо порушує умови договору і засади цивільного законодавства. Неодноразові вимоги позивача про сплату боргу, у тому числі й письмові, залишені без відповіді та задоволення, відповідач уникає погашення боргу та будь-яких пояснень з цього приводу, на зв`язок не виходить.Відповідачем прострочено виконання вже другого платежу, що свідчить про злісне ухилення від виконання умов договору та небажання виконувати його в майбутньому. Представник вказав, що ОСОБА_2 є учасником 8 судових проваджень у різних судах України, які відкриті у 2016-2018 роках та предметом позову яких є стягнення з нього грошових коштів. Враховуюче те, що розгляд даної справи буде потребувати значну кількість часу, недобросовісну поведінку відповідача, який за вищевказаних обставин може вживати заходів по приховуванню або відчуженню майна, існує очевидна ймовірність того, що можливе рішення про задоволення позову, ціна якого становить 3 096 878,13 грн, не буде виконане або його виконання буде суттєво утруднене. На думку представника позивача, єдиним шляхом запобігти таким тяжким наслідкам є накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно: вбудовано-прибудованого магазину і пивного бару за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 481,2 кв. м, вартість якого складає 2 606 386 грн, що є співмірним із заявленими вимогами. Такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно не порушить прав відповідача та інших осіб, не спричинить їм збитків, та відповідає позовним вимогам.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що представником позивача не надано докази, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а його доводи є лише припущеннями.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Ракітіна С.П., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обгрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Однак, відмовляючи у задоволенні заяви про накладення арешту на нерухоме майно, суд не врахував недобросовісну поведінку відповідача, що виражається у невиконанні обов`язку по сплаті боргу, ухиленні від надання відповіді на претензію, відзиву на позов та явки в судове засідання. Не взято до уваги, що сума позову з урахуванням заяви про зміну (збільшення) позовних вимог 3 096 878,13 грн значно перевищує вартість нерухомого майна, на яке позивач просив накласти арешт, вказану в інформації з реєстру - 2 606 386 грн, що є повністю співрозмірним з позовними вимогами. За відомостями з Державного реєстру речових прав у відповідача відсутнє інше майно, на яке може бути звернуте стягнення у майбутньому. Все вищенаведене, а також не розгляд справи судом першої інстанції у встановлений законом строк, що порушує право ОСОБА_1 на справедливий суд, дає обґрунтовані підстави для припущення, що у той час, коли рішення у справі буде ухвалене та набере законної сили, єдине майно, за рахунок якого можливо буде забезпечене виконання цього рішення, може бути відсутнє або обтяжене іншим чином. При цьому накладення арешту на майно відповідача не позбавляє його зареєстрованих майнових прав та права власності, а лише тимчасово обмежує право на розпорядження таким майном, та спрямоване на збереження майнового стану відповідача до розгляду справи по суті. Навпаки, ігнорування судом доречних доводів позивача, повторна необ`єктивна та безпідставна відмова у забезпеченні позову безпосередньо сприяють настанню таких негативних наслідків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень відповідач посилається на те, що нерухоме майно, яке просить обтяжити позивач, не належить йому на праві власності з 2 червня 2017 року, а представник позивача повідомив суду недостовірні дані про фактичні обставини справи, що у разі задоволення другої заяви про забезпечення позову призвело б до порушення права власності осіб, що не приймають участь у справі. Крім того, умовами договору про купівлю-продаж цінних паперів № МС-115/17-БВ від 21 грудня 2017 року передбачено гарантії виконання зобов`язань покупця перед продавцем шляхом блокування пакету акцій на рахунку покупця у цінних паперах - 26 158 246 простих акцій приватного акціонерного товариства «Житомирагрохім» вартістю 5 200 000 грн (заставна цінних паперів) до моменту виконання (повного розрахунку) покупцем за договором. При цьому позивач має право звернути стягнення на заставне майно - зазначені акції у разі невиконання відповідачем зобов`язань за цим договором.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно із частинами першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ґрунтуються на факті невиконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу цінних паперів № МС-115/17-БВ від 21 грудня 2017 року, згідно з яким останній зобов`язався сплатити на користь позивача 1 340 000 грн у строк до 22 грудня 2018 року за продані йому цінні папери.

Так, Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Разом з тим, до заяви про забезпечення позову не додано жодного доказу як на підтвердження підстав для накладення арешту нерухоме майно відповідача у зв`язку з загрозою його подальшого відчуження, так і підтвердження ухилення цієї особи від виконання зобов`язань покупця за договором купівлі-продажу цінних паперів.

Заява представника позивача - адвоката Ракітіна С.П. містить лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів без належного обґрунтування, що не є достатньою підставою для забезпечення позову у запропонований спосіб, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що згідно з інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою 14 лютого 2020 року представником ОСОБА_3 , користувач обрав формування інформації про об`єкт нерухомості лише за адресою: АДРЕСА_1 , утім стороною позивача не представлено доказів і наведено відповідного обґрунтування суду, чому саме він бажає обтяжити дане майно, а не будь-яке інше нерухоме майно, у тому числі те, що розташоване за територіальною підсудністю суду першої інстанції.

Як зазначив в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача - адвокат Бут Д.В., нерухоме майно, а саме: вбудовано-прибудований магазин і пивний бар за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 481,2 кв. м, в даний час уже не належить ОСОБА_2 на праві власності.

Водночас умовами договору про купівлю-продаж цінних паперів № МС-115/17-БВ від 21 грудня 2017 року передбачено гарантії виконання зобов`язань покупця перед продавцем шляхом блокування пакету акцій на рахунку покупця у цінних паперах - 26 158 246 простих акцій приватного акціонерного товариства «Житомирагрохім» вартістю 5 200 000 грн (заставна цінних паперів) до моменту виконання (повного розрахунку) покупцем за договором.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що незастосування вказаних у заяві позивача заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд обґрунтовано виходив з того, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у запропонований представником позивача спосіб, оскільки він є цілком недоречним та необґрунтованим видом забезпечення позову у справі з огляду на те, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб, зокрема титульного власника нерухомого майна.

ЄСПЛ вказував, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній