Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 200/2876/14-ц

провадження № 61-20460 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Цормутян Гурген Хачатурович;

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у складі судді Литвиненка І. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 березня 2011 року ОСОБА_2 отримав від нього позику, яку зобов`язався повернути до 01 березня 2012 року у розмірі 69 000 дол. США з урахуванням 15 % від суми позики, про що власноручно склав розписку.

Вказував, що свої зобов`язання відповідач виконав не у повному обсязі, сплативши лише частину боргу у сумі 28 000 дол. США. Отже, заборгованість ОСОБА_2 за договором позики складає 41 000 дол. США, що становить 1 036 070 грн.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 41 000 дол. США, що станом на 13 червня 2016 року становить 1 036 070 грн, а також судові витрати по справі.

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.

Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідно до усної домовленості між ним та ОСОБА_1 останній позичив у нього грошові кошти у загальній сумі 28 000 дол. США, що підтверджується розписками, власноруч написаними ОСОБА_1 від 26 квітня 2011 року на суму 7 000 дол. США, від 28 вересня 2013 року на суму 10 000 дол. США, від 21 листопада 2013 року на суму 6 000 дол. США та від 03 січня 2014 року на суму 5 000 дол. США, Вказував, що 05 грудня 2014 року направив вимогу ОСОБА_1 про повернення суми боргу, яка останнім залишена без задоволення.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу за договорами позики у розмірі 28 000 дол. США, яка по курсу Національного банка України станом на 03 серпня 2016 року еквівалентна 695 049,60 грн; 3 % річних від суми боргу у розмірі 34 733,44 грн та суму інфляційних втрат у розмірі 383 859,56 грн відповідно до вимог статті 625 ЦПК України, пеню у розмірі 529 776,65 грн відповідно до вимог статті 549 ЦК України, а також судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 березня 2011 року, яка склалася станом на 13 червня 2016 року, у розмірі 41 000 дол. США, що за курсом Національного банку України від 18 травня 2016 року становить суму у 1 036 070 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 01 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у тимчасове користування (позику) на строк до 01 березня 2012 року грошові кошти у сумі 60 000 дол. США, а останній зобов`язався повернути позивачу грошові кошти з урахуванням 15 % річних у сумі 69 000 дол. США, що підтверджується розпискою. ОСОБА_2 виконав умови договору частково, з порушенням визначеного у договорі строку, повернувши ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 28 000 дол. США, тому у позивача виникло право вимагати повернення неотриманих грошових коштів разом з нарахованими процентами за їх користування.

Заперечуючи факт написання розписки від 01 березня 2011 року, ОСОБА_2 , разом з тим, не надав суду належних та допустимих доказів на його спростування. Судом двічі - ухвалами від 21 вересня 2015 року та від 06 грудня 2016 року за клопотанням представника ОСОБА_2 призначалися судово-почеркознавчі експертизи для встановлення факту складання і підписання відповідачем договору позики від 01 березня 2011 року, які не були проведені через несплату ОСОБА_2 коштів за проведення експертного дослідження.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що надані ним копії розписок від 26 квітня 2011 року, від 28 вересня 2013 року, від 21 листопада 2013 року та від 03 січня 2014 року про отримання ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 28 000 дол. США не є договорами позики у розумінні статті 1046 ЦК України, а є доказами часткового повернення ОСОБА_2 боргу за договором позики від 01 березня 2011 року, оскільки вказані розписки не містять інформації про отримання коштів у позику та про обов`язок ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів та строків, а лише підтверджують факт отримання ним певних сум.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції і вказав, що суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, що склалися між сторонами, та законом, що їх регулює. Суд апеляційної інстанції вважав доведеним факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики від 01 березня 2011 року, умови якого відповідач виконав частково, що підтверджуються розписками ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 коштів на загальну суму 28 000 дол. США. Тому є правильними висновки суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неповернутої позики з урахуванням 15 % річних від суми позики у розмірі 41 000 дол. США, що за курсом Національного банку України від 18 травня 2016 року становить 1 036 070 грн, та відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 за недоведеністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 200/2876/14-ц із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_2 судом першої інстанції про час та дату розгляду справи, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання його представника про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи та, розглянувши справу по суті, порушив його законне право на захист, не на надавши можливості відповідачу викласти свої заперечення проти доводів позивача у письмовій формі, чим порушив принцип змагальності судового процесу.

Вважав, що його вина у непроведені експертизи відсутня, оскільки ним вчинено усі належні дії для сприяння проведенню експертизи, натомість у матеріалах справи відсутні докази направлення судом або експертною установою розрахунку для сплати вартості експертизи.

Судами не встановлено дійсну дату складання розписки та дату виконання зобов`язань за договором позики, справжню правову природу правовідносин, які виникли між сторонами, не прийнято до уваги, що грошові кошти по розписці ОСОБА_2 не передавались, позивач примусив відповідача написати таку розписку, що, на його думку, гарантувало б останньому отримання прибутку від їх спільної діяльності з реконструкції належного відповідачу об`єкту нерухомого майна та подальшого його продажу. Вказував, що ним подано позов до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 01 березня 2011 року недійсним.

Судами не досліджено питання правомірності нарахування процентів на грошові кошти за договором позики.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 01 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, підтверджений розпискою, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 60 000 дол. США, а останній зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 01 березня 2012 року з врахуванням 15 % за користування грошовими коштами у сумі 69 000 дол. США (а. с. 23, т. 1).

ОСОБА_2 умови договору виконав частково, повернувши ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 28 000 дол. США, що підтверджується написаними ним розписками: від 26 квітня 2011 року на суму 7 000 дол. США; від 28 вересня 2013 року на суму 82 000 грн, що еквівалентно 10 000 дол. США; від 21 листопада 2013 року на суму 6 000 дол. США; від 03 січня 2014 року на суму 40 000 грн, що еквівалентно 5 000 дол. США (а. с. 76, 77, 78, 79, т. 1).

Судами встановлено, що зазначені розписки не є договорами позики в розумінні статті 1046 ЦК України, а є доказами саме часткового повернення боргу ОСОБА_2 за договором від 01 березня 2011 року, оскільки вони не містять інформації про отримання коштів у позику та про обов`язок ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів та строків повернення, а лише підтверджують факт отримання ним певних сум.

Встановлено, що сума неповернутої позики складає 41 000 дол. США, еквівалент якої станом на 18 травня 2016 року становить 1 036 070 грн.

Судом першої інстанції двічі - ухвалами від 21 вересня 2015 року та від 06 грудня 2016 року за клопотанням представника ОСОБА_2 призначалися судово-почеркознавчі експертизи для встановлення факту складання і підписання відповідачем договору позики від 01 березня 2011 року, які не були проведені через несплату ОСОБА_2 коштів за проведення експертного дослідження.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні вимоги містить стаття 81 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли зобов`язання на підставі договору позики у вигляді розписки, складеної 01 березня 2011 року власноручно ОСОБА_2 , та обговорено сторонами його умови, за яким відповідач отримав від ОСОБА_1 60 000 дол. США.

Судами досліджено зміст розписки від 01 березня 2011 року, яка містить зобов`язання ОСОБА_2 повернути грошові кошти у сумі у сумі 69 000 дол. США з урахуванням сплати 15 % за користування позикою - до 01 березня 2012 року. Враховуючи часткову сплату відповідачем грошових коштів у розмірі 28 000 дол. США, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з наявності підстав для задоволення первісного позову, оскільки відповідач взятих на себе зобов`язань щодо повернення взятих у позику грошових коштів не виконав, сума неповернутої позики у розмірі 41 000 дол. США, еквівалент якої складає 1 036 070 грн, підлягає стягненню з ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову з ОСОБА_2 , які обгрунтовано зазначили, що надані ОСОБА_2 копії розписок від 26 квітня 2011 року, від 28 вересня 2013 року, від 21 листопада 2013 року та від 03 січня 2014 року про отримання ОСОБА_1 від нього грошових коштів на загальну суму 28 000 дол. США не є договорами позики у розумінні статті 1046 ЦК України, а є доказами часткового повернення ОСОБА_2 боргу за договором позики від 01 березня 2011 року, оскільки вказані розписки не містять інформації про отримання коштів у позику та про обов`язок ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів та строків, їх зміст свідчить лише про факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 певних сум.

Судами враховано, що заперечуючи факт написання розписки від 01 березня 2011 року, ОСОБА_2 , не надав суду належних та допустимих доказів на його спростування. При цьому судом першої інстанції двічі - ухвалами від 21 вересня 2015 року та від 06 грудня 2016 року за клопотанням представника ОСОБА_2 призначалися судово-почеркознавчі експертизи для встановлення факту складання і підписання відповідачем договору позики від 01 березня 2011 року, які не були проведені через несплату ОСОБА_2 коштів за проведення експертного дослідження. Клопотань про призначення експертизи у суді апеляційної інстанції стороною відповідача не заявлялось.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 примусив його написати розписку від 01 березня 2011 року, тобто, не заперечує факт написання ним розписки, посилаючись при цьому на факти, які не були зазначені ним у судах попередніх інстанцій та судами не досліджувались. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Також є безпідставним посилання ОСОБА_2 в касаційній скарзі про поданням ним позову до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 01 березня 2011 року недійсним, оскільки ухвалою Бабушкінського районного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 932/16982/19 позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним повернута заявнику на підставі пункту 3 частини четвертої статті 185 ЦПК України у зв`язку з її відкликанням.

Доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_2 про час та дату розгляду справи у суді першої інстанції та безпідставне відхилення судом апеляційної інстанції клопотання його представника про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Так, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Отже, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Смірнова проти України», від 08 листопада 2005 року, заява № 36655/02).

Процесуальна рівність (засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом) забезпечує гарантії доступності до правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Отже, враховуючи, що дана справа тривалий час (більше п`яти років) перебувала на розгляді у судових інстанціях, судові засідання неодноразово відкладались здебільшого за клопотаннями сторони ОСОБА_2 , що впливає на дотримання розумних строків розгляду справи, та для забезпечення принципу «справедливого балансу» між сторонами, апеляційний суд обґрунтовано відхилив клопотання представника ОСОБА_2 про відкладення справи.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович