Справа № 757/3306/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря судового засідання Торчинович Н.М., заявника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника управління державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві Куценко Станіслава Ігоровича, головного державного виконавця Кущ Віри Валеріївни, визнання незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№52427300 від 11.11.2016 року та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.6 ст.259 та ч. 6 ст. 268 ЦПК України 20.01.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Повний текст ухвали виготовлено та підписано 24.01.2020 року.

На адресу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2018 для розгляду за підсудністю надійшли матеріали скарги ОСОБА_1 на бездіяльність начальника управління державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві Куценко Станіслава Ігоровича, головного державного виконавця Кущ Віри Валеріївни, в якій він просить суд визнати незаконною бездіяльність начальника управління державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві Куценко Станіслава Ігоровича, зобов`язати вчинити певні дії.

Скаргу мотивовано тим, що 03 липня 2017 рекомендованим листом № 125 від 03.07.2017 ОСОБА_1 подана заява про примусове виконання рішень по постанові державного виконавця ВП № 52427300 від 11.11.2016 про належні виплати ОСОБА_1 , згідно ст. 10 Заходи примусового виконання рішень Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, а саме: Згідно виконавчого листа № 304/409/15-ц від 16.05.2016 р. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» через ФОНД ГАРАНТУВАННЯ ВКЛАДІВ ФІЗИЧНИХ ОСІБ на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 9787 грн. 00 коп. (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят сім грн. 00 коп.)

22 грудня 2017 ОСОБА_1 повторно рекомендованим листом № 478 від 22.12. 2017 р. подана заява про примусове виконання рішень по постанові державного виконавця ВП № 52427300 від 11.11.2016 з проханням: Стягнути суму в розмірі 9787 грн. 00 коп. (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят сім грн. 00 коп. з ПАТ «Дельта Банк» через ФОНД ГАРАНТУВАННЯ ВКЛАДІВ ФІЗИЧНИХ ОСІБ на користь Стягувача ОСОБА_2 (згідно ст. 47 Порядок виплати стягнутих грошових сум) на адресу стягувача поштовим переказом на адресу: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 . Стягнути з боржника виконавчий збір за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби стягнути з боржника, згідно ст. 27, ст. 43 та ст. 44 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII.

На думку заявника, жодним з прав для виконання рішення державний виконавець не скористався, що свідчить про те, що виконавчі дії ще не проведені.

Враховуючи, що жодних постанов про вчинення виконавчих дій та інших документів виконавчого провадження на адресу ОСОБА_1 не надходило, останній вважає, що начальником управління Печерського районного управління юстиції в м. Києві Куценко Станіславом Ігоровичем не було вчинено жодних розпорядчих дій з примусового виконання рішень по постанові державного виконавця ВП №52427300 від 11.11.2016, а співробітниками ВДВС не було вчинено жодних виконавчих дій.

Відповідно уточнених вимог скарги заявник просить визнати постанову головного державного виконавця Кущ В.В. про закінчення виконавчого провадження незаконною та відновити виконавче провадження №52427300 з виконання виконавчого листа №308/409/15-ц від 16.05.2016, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.

Заявник у судове засідання з`явився, підтримав подану скаргу та просить її задовольнити з підстав наведених в такій.

Начальник управління державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві Куценко С.І. та головний державний виконавець Кущ В.В. у судове засідання не з`явилися, повідомлялись належним чином, будь-яких пояснень та заперечень щодо скарги не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги, матеріали цивільної справи №308/409/15-ц, заслухавши учасників судового засідання, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачено одну із основних засад судочинства - обов`язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід`ємною частиною правосуддя. Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).)

Відповідно до п. 4 Постанови пленуму ВССУ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що 19.10.2015 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі №308/409/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за договором ухвалено рішення, відповідно якого збільшені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема ухвалено стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором №003-06501-260312 (онлайн) від 26.03.2012, платіжна картка № НОМЕР_1 в сумі 9787,00 грн.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15.03.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.10.2015 у справі №308/409/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за договором залишено без змін.

16.05.2016 Ужгородським міськрайонним судом видано виконавчий лист №308/409/15-ц про стягнення з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 суми заборгованості в розмірі 9787 грн.

В подальшому, 04.10.2016 року постановою головного державного виконавця Печерського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Кущ В.В. було відкрито виконавче провадження ВП №52427300 з виконання вищевказаного виконавчого листа.

Згідно ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

11 листопада 2016 старшим держаним виконавцем Печерського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Кущ В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №308/409/15-ц від 16.05.2016, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.

Судом також встановлено, що заявником на адресу Печерського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві надсилалися заяви про примусове виконання рішень від 03.07.2017 року та 22.12.2017, на які, за твердженнями заявника, відповідей надано не було.

Судом було здійснено запит до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо надання копії виконавчого провадження №52427300 від 04.10.2016 року.

04.12.2019 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у відповідь на запит з Печерського РВ ДВС м. Київ надійшла копія витягу з ВП-Спецрозділ, відповідно змісту якого виконавче провадження 52427300 завершено постановою головного державного виконавця Кущ В.В. від 11.11.2016 року на підставі п.4 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

За умовами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Судом встановлено, що відповідно постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181 «Про початок процедури ліквідації AT «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора AT «Дельта Банк», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу, що знаходиться за адресою: 01014, м. Київ, б- АДРЕСА_2 .

Згідно наданого заявником до матеріалів скарги супровідного листа від 11.11.2016 року, який отримано стягувачем, разом з поставною про закінчення виконавчого провадження, начальником Печерського районного ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві копію вказаної постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.11.2016 року та виконавчий документ було надіслано Фонду гарантування вкладів AT «Дельта Банк».

На підставі п. 2 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 35, ч. 5 ст. 44, ч. 3 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 04 квітня 2019 року № 772 про продовження строків здійснення процедури ліквідації AT «Дельта Банк» строком на один рік з 05 жовтня 2019 року до 04 жовтня 2020 року включно та продовжено повноваження ліквідатора AT «Дельта Банк» Кадирова В.В.

Вказану інформацію розміщено на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за посиланням http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/118-delta/42185-prodovzheno-strok-zdiisnennia-protsedury-likvidatsii-at-delta-bank.

В ході судового розгляду встановлено, що з 02 березня 2015 року в Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» введена тимчасова адміністрація, а з 02 жовтня 2015 року відкликано ліцензію та в банку розпочата процедура ліквідації, яка в подальшому продовжена.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Тобто, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п.6 ст.2 даного Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Статтею 36 вказаного Закону України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку. Фонд у семиденний строк з дня початку процедури ліквідації банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Згідно до ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 даного Закону (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Таким чином, вимоги наведених норм зазначеного закону, дотримання процедури повідомлення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку встановлені чіткі строки на прийняття вимог кредиторів банку, відповідно до норм діючого законодавства.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, введення в банк тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що її положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За змістом ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Таким чином, державою Україна, у відповідності до передбаченої процедури, було прийнято Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який наразі є чинним, що встановлює певні обмеження стосовно реалізації права власності, з метою захисту в рівній мірі законних інтересів вкладників та забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків, застосування положень цього закону до правовідносин, що виникли між сторонами, не суперечить нормам міжнародного права та Конституції України.

АТ «Дельта Банк» перебуває у процедурі ліквідації, яка здійснюється в порядку та у відповідності з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законодавчим актом у сфері врегулювання відносин щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку.

В даному випадку, боржником за виконавчим документом, що виступав підставою для відкриття ВП № 52427300 є безпосередньо АТ «Дельта Банк», як юридична особа, щодо якої Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію.

В силу п. 4 ч. 1 ст. 39 Закону «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 39 Закону «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», при закінченні виконавчого провадження, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що державний виконавець, якому стало відомо про прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Проаналізувавши документи та доводи наведені скаржником, на думку суду, державний виконавець у даному конкретному випадку щодо винесення постанови 11.11.2016 року про закінчення виконавчого провадження діяв у відповідності до положень вказаного вище законодавства та норми закону було дотримано державним виконавцем при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження.

Крім того, викладені скаржником обґрунтування бездіяльності виконавця не знайшли свого підтвердження в суді, та спростовані матеріалами справи.

Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа. Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Будь-яких інших доказів на підтвердження неправомірності дій державного виконавця при прийнятті рішення про закриття виконавчого провадження та незаконності оскаржуваної постанови або іншої бездіяльності заявником не надано.

Відповідно до ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У відповідності до п. 18 Постанови від 07.02.2014 №6 Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" виходячи зі змісту статті 451 ЦПК України. у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби. Приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Разом з тим, як роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", що кореспондується із положенням п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" від 07.02.2014 року № 6, у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України).

Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладені обставини та вказані правові норми, розглянувши матеріали скарги, суд вважає, що заявником не доведено наявність порушень зі сторони державного виконавця, які б безумовно тягли скасування прийнятої ним постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки оскаржувана постанова винесена виконавцем в межах повноважень, узгоджувалась з конкретними обставинами та вимогами закону, за яких така прийнята, відповідає меті і цілям виконавчого провадження. Крім того, відсутність вчинення виконавчих дій про які вказує заявник, після закриття виконавчого провадження № 52427300 від 11.11.2016 р. не є підставою вважати неправомірною бездіяльність виконавця також. Оскільки вимога заявника щодо відновлення виконавчого провадження є похідною від основної вимоги щодо визнання незаконною постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні такої вимоги.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 39, 40, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 447-453 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні вимог за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника управління державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві Куценко Станіслава Ігоровича, головного державного виконавця Кущ Віри Валеріївни, визнання незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№52427300 від 11.11.2016 року та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош