У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2020 Справа №607/25143/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Свергун Т.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Смаль Г.Н.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справ за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, -

в с т а н о в и в:

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про стягнення з державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним 77604 грн. не отриманої пенсії та 10658 грн. збитків від інфляції.

Позов мотивовано тим, що позивач є пенсіонером з 2014 року відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Після виходу на пенсію ОСОБА_1 працювала завідувачем сектору юридичного забезпечення (зі статусом державного службовця) в УМВС України в Тернопільскій області, а з 07.11.2015 року в ГУНП в Тернопільській області. Пунктом 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (далі - Закон № 911) було встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. На виконання вказаного закону Головним управлінням пенсійного фонду України, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 працювала державним службовцем, з 01.01.2016 року припинено виплату її пенсії. Рішенням Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, справа № 1-38/2016, визнано таким, що не відповідає конституції неконституційним положення першого речення частини першої статті 54, у зв`язку із чим з 20 грудня їй відновлено виплату пенсії. Вважає, що на підставі статті 152 Конституції, ст. 1175 ЦК України, вона має право на відшкодування шкоди завданої неконституційною законодавчою діяльністю Верховної Ради України в розмірі 77604 грн. не отриманої пенсії та 10658 грн. збитків від інфляції.

В підготовчому судовому засіданні позивачка просила призначити справу до судового розгляду.

В підготовчому судовому засіданні представник відповідача просить відмовити в позові.

В підготовчому судовому засіданні представник третьої особи висловив думку, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Розглянувши в підготовчому судовому засіданні зміст позовних вимог, доходжу до такого висновку.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Згідно із вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до вимог ст. ст. 4, 19 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої ст. 3 КАС України).

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Як видно із матеріалів справи позивач отримує пенсію за вислугою років відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Також, як видно із матеріалів справи, та визнається позивачем, у зв`язку із тим, що позивачка працювала на посаді державної служби в Головному управлінні поліції в Тернопільській області, з 01.01.2016 року їй припинено виплату її пенсії, через що виник цей спір.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства визначені Законом України «про державну службу». Так, статтею 1 Закону, передбачено, що Державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Отже, встановлено, що предметом судового розгляду у цій справі є вимога колишнього службовця публічної служби про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби майнової шкоди, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо припинення пенсійного забезпечення у зв`язку із проходженням публічної служби.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360 цс 18) зробила висновок, що якщо спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби, а орган, в якому особа перебувала на цій службі, не здійснював щодо неї публічно-владні управлінські функції у спірних правовідносинах.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробив Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року справа №130/2278/18, яка також стосується стягнення збитків з держави на користь колишнього працівника прокуратури який перебуває на пенсії за вислугою років у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Єдність судової практики потрібна для прогнозованості судових рішень, оперативності і швидкості розгляду судових справ. Верховний Суд є відповідальним за забезпечення єдності судової практики. Так, у відповідності до частини статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на наведене можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачкою публічної служби, а саме під час перебування на пенсії за вислугою років відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та у зв`язку із перебування на посаді державного службовця ГУНП в Тернопільській області.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

У відповідності до пункту другої частини другої статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, серед іншого, про закриття провадження у справі.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому суд приходить до висновку про закриття провадження у справі та роз`яснення позивачу його право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 19, 255, 260, 261, 353-354 ЦПК України,суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним закрити, на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку вимог ст. 261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддяВ. М. Позняк