Справа № 523/3243/19
Номер провадження 2/289/93/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2020 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Сіренко Н.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 446296,25 грн. боргу за договором позики та 4463,00 грн. судових витрат, 44,63 грн. та комісію за послуги банку в розмірі 44,63 грн..

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 18.07.2016 ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 247100,00 грн., що по курсу Національного банку України складає 10000,00 доларів США, з виплатою процентної ставки в розмірі 65000,00 грн., за умови повернення до 26.06.2017, про що відповідач написав власноручно розписку. В подальшому відповідач деякі суми грошей віддавав, знову позичав, в подальшому було відповідачем написано другу розписку від 28.12.2017, згідно якої ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 9000,00 доларів США, що за курсом Нацбанку України складає 253800,00 грн., процентна ставка складає 64000,00 грн., а також 82000,00 рублів, що за курсом Нацбанку України еквівалентно 39237,00 грн. до 30.06.2018, з правом дострокового повернення боргу. У разі несвоєчасного повернення боргу зобов`язався додатково виплатити 25% на загальну суму боргу, перераховану в гривні.

Відповідач свої зобов`язання не виконав, борг так і не повернув, в добровільному порядку повернути позичену суму коштів відмовляється, що і стало підставою звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Луньової Д.Ю. від 15.08.2019 відкрито спрощене провадження у справі та призначено розгляд справи без виклику сторін (а.с.40), направлено копії ухвали сторонам, а відповідачу разом із копією позовної заяви та додатками на 4 арк. (а.с.42,43).

Ухвалою від 24.01.2020 суддя Сіренко Н.С. прийняла справу до свого провадження та призначила судове засідання на 21.04.2020 без виклику сторін (а.с.64).

Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи, шляхом направлення судових повісток та шляхом оголошення про виклик в суд. Судові повістки, що направлялися на адресу відповідача за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.47,52,60) та «інші причини» (а.с.69). В зв`язку з цим, повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи здійснювалося шляхом розміщення 10.02.2020 оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.68). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

У визначений судом строк від відповідача відзив на позовну заяву до суду не надходив, заяв чи клопотань від сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.07.2016 ОСОБА_2 написав розписку, згідно якої 26.06.2016 він узяв у ОСОБА_1 в борг 247100,00 грн., процентна ставка складає 65000,00 грн. на 1 рік з поверненням боргу 26.06.2017 (а.с.4).

28.12.2017 ОСОБА_3 написав ще одну розписку, згідно якої 26.06.2016 він взяв у борг у ОСОБА_1 9000,00 доларів по курсу 28,10, процентна ставка складає 64000,00 грн. на 1 рік з поверненням суми боргу 26.06.2017, а також 82000,00 рублів. В зв`язку з тим, що він борг своєчасно не повернув, зобов`язався повернути 9000,00 доларів, 64000,00 грн., 82000,00 рублів 30.06.2018 з правом дострокового повернення боргу. У випадку не повернення своєчасно боргу (30.06.2018) зобов`язався додатково виплатити 25% на загальну суму боргу, перераховану в гривні (а.с.5).

Відповідач ОСОБА_3 доказів виконання свого зобов`язання не надав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша та друга статті 533 ЦК).

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12.04.2017 у справі № 6-487цс17).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Дослідивши розписку ОСОБА_2 від 28.12.2017, суд встановив, що вона підтверджує укладення між сторонами договору позики, з якого вбачається, що між сторонами виникли боргові зобов`язання, а саме обов`язок ОСОБА_2 повернути у визначений строк 30.06.2018 ОСОБА_1 9000,00 доларів, 64000,00 грн., 82000,00 рублів. У випадку не повернення своєчасно боргу (30.06.2018) зобов`язався додатково виплатити 25% на загальну суму боргу, перераховану в гривні. Тобто сторони правочину, окрім того, визначили і штрафну санкцію за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Предметом договору позики у справі в тому числі є й іноземна валюта.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому п. 1 ст. 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Не зазначення в розписці, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13.

Оскільки за звичаями ділового обороту, що склався в Україні, в боргових зобов`язаннях між особами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США та російські рублі, тому суд приходить до висновку, що частиною предмету позики у даній справі були саме долари США та російські рублі, а не іншої іноземної держави.

Згідно з частин першої і п`ятої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, враховуючи, що відповідач доказів повернення боргу в строки, визначені договором, не надав,суд прийшов до висновку про наявність боргового зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Беручи до уваги положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, датою платежу вважається дата прийняття судового рішення, у зв`язку з чим суд визначає гривневий еквівалент боргу з урахуванням курсу валюти на день ухвалення рішення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 21.04.2020 становить 243 696,60 грн., 64 000,00 грн., 82 000,00 російських рублів, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 21.04.2020 становить 29 998,06 грн., та 25% від загальної суми боргу, перераховаої в гривні, що становить 84 423,67 грн., а разом 422 118,33 грн.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 4 221,18 грн. (422118,33/446296,25х4462,96).

Виходячи із змісту ч. 3 ст. 133 ЦПК України, комісія за послуги банку в розмірі 44,63 грн., не відноситься до витрат, пов`язаних з розглядом справи, тому стягненню з відповідача не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12-13, 19, 81, 141, 263-265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму боргу в розмірі 422 118,33 грн. та суму сплаченого судового збору 4 221,18грн., а всього 426339,51 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. С. Сіренко