ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4256/20 Справа № 176/2515/19 Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на заочне рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 17 серпня 2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір б/н, за умовами якого, останній отримав кредит у розмірі 3 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 30 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 30 вересня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 292 888,35 грн, що складається із: 3 342,12 грн. - заборгованості за кредитом; 283 701,24 грн. - заборгоаності по процентам за користування кредитом; 5 844, 99 грн. - заборгованості за пенею та комісією.

Позивач просив стягнути на свою користь з відповідача частину вказаної заборгованості у розмірі 124 947, 89 грн., з яких: 3 342, 12 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 121 606,77 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 17 серпня 2010 року по 31 липня 2018 року.

Заочним рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту за договором № б/н від 17 серпня 2010 року в розмірі 3 342,12грн.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідач не заперечував факт укладення кредитного договору, ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, у встановленому законом порядку даний договір не оспорювався та не визнавався недійсним, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відповідач правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін.

Судом встановлено, що 17 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.8).

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 30 вересня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 292 888,35 грн, що складається із: 3 342,12 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 283 701,24 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; та 5 844, 99 грн. - заборгованості за пенею та комісією.

Позивач просив стягнути частину вказаної заборгованості у розмірі 124 947, 89 грн., з яких: 3 342, 12 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 121 606,77 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 17 серпня 2010 року по 31 липня 2018 року.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав встановленим факт отримання кредитних коштів відповідачем, про що свідчить наданий банком розрахунок та виписка по карті, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути фактично отримані грошові кошти.

В даній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, які позивач надавав суду на обґрунтування своїх вимог, не містять підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме з даними умовами був ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника. У заяві позичальника процентна ставка не зазначена, дані про те, з якими саме умовами був ознайомлений відповідач, відсутні.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 17 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Отже, не можливо вважати погодженою сторонами процентну ставку, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що проценти були нараховані неоднозначно, тоді як сторонами в договорі процентна ставка не погоджена, що позбавляє апеляційний суд перевірити правильність нарахування процентів, а посилання позивача на те, що процентна ставка нараховувалась відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не ґрунтується на вимогах закону, так як вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 серпня 2010 року.

З урахуванням норм права та змісту наявних доказів, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 серпня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (31 жовтня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Надані позивачем Умови і Правил надання банківських послуг не є складовою частиною кредитного договору, у зв`язку з чим не підлягає стягненню з відповідача заборгованість за процентами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь банку суми заборгованості по тілу кредиту та відмову у задоволенні позову у частині вимог про стягнення заборгованості за процентами.

Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення в оскарженій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида