Провадження № 22-ц/812/1243/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 липня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, яку постановлено 10 червня 2020 року, у приміщенні цього ж суду, під головуванням судді Чулупа О.С., у цивільній справі № 490/10842/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок реконструкції частини будинку,

у с т а н о в и л а :

26 грудня 2019року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вищезазначений позов.

Їй належить 49/100 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками вказаного житлового будинку є: ОСОБА_2 з часткою 9/100, ОСОБА_3 з часткою 26/100 та ОСОБА_4 з часткою 16/100. До складу домоволодіння входять житлові будинки літ. А, літ Г та літ. У, а також нежитлові господарські споруди.

Виділ в натурі часток домоволодіння між співвласниками не проводився, але між ними склався фактичний порядок користування, за яким позивач, відповідач та треті особи користуються житловим будинком літ. Г.

У вересні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 без згоди позивача, а також без відповідних дозвільних та проектних документів, самоправно почав проводити реконструкцію своєї частки житлового будинку літ. Г, яка знаходиться у користуванні відповідача.

Внаслідок таких дій відповідача, у ОСОБА_1 відбулася руйнація стін та стелі приміщень, і які стали непридатними для проживання: віконні рами потріскалися, внутрішня стіна стала зовнішньою та замокає, дах і покрівля змістилися.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 328 875 гривень 93 копійки відшкодування матеріальної шкоди, яка становить вартість відновлювальних робіт частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та 15 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження її нерухомого майна.

Разом з позовною заявою, позивач подала заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 9/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_2

09 червня 2020 року позивач повторно звернулася до суду із заявою про застосування заходів забезпечення позову, вважала за необхідне, просити суд вжити заходи забезпечення позову, оскільки їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів її, як позивача.

Заява мотивована тим, що оскільки ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 9/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , а ціна позову більш ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то ця частка домоволодіння може бути нею відчужена на користь іншої особи, з метою ухилитися від виконання рішення суду і уникнення відповідальності.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Вирішуючи вказану заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено обставин та на підтвердження не надано доказів, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила про її скасування.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши письмові докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду відповідає вказаним положенням процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення з позовом стало намагання ОСОБА_1 , яка є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , відшкодувати шкоду, завдану внаслідок пошкодження частини житлового будинку, яка перебуває у її користуванні, внаслідок, як вона вважає, неправомірних дій іншого співвласника відповідача, при проведенні реконструкції будинку.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 9/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач вказувала, що зазначена частка у нерухомому майні на праві власності належить ОСОБА_2 та у випадку її відчуження останньою, виконання судового рішення з огляду на ціну позову буде неможливим, а порушені права та інтереси позивача не зможуть бути ефективно захищені та поновлені.

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позов, таким чином, є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В силу положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже доказування наявності підстав для забезпечення позову покладається на заявника.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, дійшов правильного висновку про ненадання позивачем відомостей, які є необхідними для вирішення питання про застосування заходу забезпечення позову через недоведеність викладених у заяві обставин.

Так, матеріали справи не містять відомостей щодо оцінки частини об`єкту нерухомого майна 9/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому передчасними та недоведеними є посилання позивача на співмірність заходів забезпечення позову, які пропонує застосувати позивач, із заявленими нею вимогами.

Порівняльна оцінка ринкової вартості не є належним доказом вартості саме частки житлового будинку відповідача, на які позивач просить накласти арешт.

Також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме можливості відчуження відповідачем частки у нерухомому майні.

За такого, висновок суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову є обґрунтованим, оскільки зроблений судом на підставі повно та всебічно встановлених обставинах справи, належної оцінки наданих позивачем доказів, правильно застосованих нормах права.

Тобто позивачем у поданій нею заяві про забезпечення позову не обґрунтовані наслідки невжиття зазначених ним заходів забезпечення позову, та не зазначено, яким чином невжиття їх у майбутньому спричинить утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що є за законом його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 5 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування - не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Слід врахувати і те, що у відповідності до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном - принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист якого вжито заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

За такого, колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги та в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.