Справа № 638/6521/19
Провадження № 2/638/1325/20
У Х В А Л А

іменем України

18 грудня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі

головуючої судді Штих Т.В.

секретаря Овчаренко К.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну фактично передану цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ( первинна), ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна, визнання права власності, стягнення сум ( уточнена) за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, стягнення сум та поділ майна подружжя, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

18 грудня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі розпорядження № 02-06/ 1366 від 11 грудня 2020 року справа № 638/6521/19, 2/638/1325/20 за позовом « ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжі; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_3 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності» передана на розгляд судді Штих Т.В. у зв`язку звільненням ОСОБА_4 з посади судді Дзержинського районного суду міста Харкова в зв`язку з поданням заяви про відставку. Натомість до вказаного протоколу та розпорядження додана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ( первинна), ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна, визнання права власності, стягнення сум ( уточнена) за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, стягнення сум та поділ майна подружжя, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовам: ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ( первинному) та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності при надходженні були присвоєні окремо номери. Зустрічному позову не був присвоєний номер.

Вказані дії порушують п.2.3.29 « Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

У картці на цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності визначену вказану справу як зустрічний позов.

Відповідно до ухвали від 29 листопада 2019 року вказані позови об`єднані в одне провадження. Проте єдиний номер провадженню не присвоєний.

Ухвалою від 28 травня 2020 року позови були роз`єднані. А саме виділено в окреме провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. При цьому матеріали в окреме провадження виділені та присвоєно новий номер справі, визначено новий склад суду для розгляду вказаних позовних вимог.

Також у матеріалах справи наявна заява про скасування заходів забезпечення позову від 10 вересня 2020 року, якій також не присвоєно номер, проте вказана заява долучена до матеріалів справи.

І остаточно 11 грудня 2020 року передається справа, якої не існує, так як і в розпорядженні і в протоколі розподілу відображено справу про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною власністю подружжя, без врахування об`єднання та роз`єднання позовних вимог.

При таких обставинах суд вважає, що було порушено порядок визначення судді для розгляду справи.

Відповідно до положення статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», якою визначено дві вимоги щодо безсторонності суду: по-перше бути об`єктивно вільним від упередженості чи зацікавленості у результаті розгляду справи, по-друге, бути об`єктивно безстороннім - тобто суд повинен гарантувати виключення будь-якого обґрунтованого сумніву в його безсторонності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»).

Зазначену позицію Європейського суду підтримала і колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у справі №5-15п12.

Також, у рішеннях «Білуха проти України» від 09.11.2006 року, «Ветштайн проти Швейцарії» від 28.10.1998 року ЄСПЛ наголошує, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

За пунктом 12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: «Ніхто не може бути суддею у власній справі». Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу ( самовідводу) якщо було порушено порядок визначення судді для розгляду справи.

Суддя під час здійснення судочинства зобов`язаний бути неупередженим та незалежним, не повинен виявляти будь-якої упередженості та особистих переконань керуватися під час прийняття рішення лише вимогами закону та фактами, які ним встановлені.

При таких обставинах виключається можливість розгляду суддею Штих Т.В. вказаної позовної заяви, та суддя Штих Т.В. заявляє самовідвід.

Керуючись ст. 36 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Відвести суддю Штих Т.В. від подальшого розгляду фактично переданої цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ( первинна), ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна, визнання права власності, стягнення сум ( уточнена) за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, стягнення сум та поділ майна подружжя, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності.

Справу передати на автоматизований розподіл справ між суддями в порядку ст.33 ЦПК України.

Ухвала остаточна.

Суддя Штих Т.В.