ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 року м. Київ

справа № 761/197676/20

провадження № 22-ц/824/13476/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сушко Л.П. , Сліпченка О.І.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у складі судді Осаулова А.А., про відмову в забезпеченні позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів,

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США., 3% річних у розмірі 287,67 дол. США., а також стягнути судовий збір.

Одночасно з позовом, ОСОБА_1 подано заяву, в якій вона просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 66,67% частки у статутному капіталі ТОВ «Юридична агенція «Степан Українець та партнери» з внеску ОСОБА_2 у розмірі 46 669 грн.; та накласти арешти на належну відповідачу земельну ділянку і квартиру, а також на грошові кошти на банківських рахунках відповідача.

Мотивуючи заяву, позивач зазначає, що відповідач, будучи адвокатом, уклав із нею договір про надання адвокатських послуг, у зв`язку з чим вона сплатила відповідачу аванс у розмірі 10 000 дол. США. Разом з тим, відповідач адвокатських послуг не надав, належними засобами захисту її чоловіка не забезпечив, а тому вона розірвала із ним договір, але передані кошти назад не отримала.

Позивач вважає, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову, негативні наслідки, пов`язані з відчуженням майна, зроблять неможливим виконання рішення суду і не забезпечить відновлення її порушених прав та інтересів, за захистом яких вона звернулась до суду.

Ухвалою Щевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права та постановити нову, якою її заяву про забезпечення задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що місцевий суд, не дослідив жодного наведеного нею аргументу та безпідставно відмовив у забезпеченні позову.

Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову за запропонованим нею способом істотно ускладнить або унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, чи поновлення порушених або оспорюваних прав.

Представник позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції просила скаргу задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на відсутність підстав для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суд м.Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів.

Провадження у справі відкрите 28 липня 2020 року.

Предметом спору у справі є стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10 287,67 дол. США., а також судових витрат.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідач не бажає добровільно повернути кошти, оскільки неодноразові направлення позивачем вимоги не виконані відповідачем, розмір позовних вимог є значним, станом на дату подання позову становить 279 619,90 грн., із врахуванням, що арешт який вже накладений на все нерухоме майно відповідача, за відповідних правових підстав може бути знятий в любий час, є підстави вважати, що відповідач може умисно провести відчуження належного йому майна, власником якого він є, що на думку позивача може ускладнити або унеможливити виконання імовірного судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог заяви позивача.

Судова колегія не погоджується з таким висновком, з наступних підстав.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду але і якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. (пункт 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Аналогічні приписи містить ст.18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

За таких обставин, суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення та ефективний захист прав позивача з огляду на предмет позову та наявність спору між сторонами щодо стягнення коштів.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заяву частково і вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що належить на праві власності відповідачу, оскільки відповідач не надав суду доказів того, що у випадку імовірного задоволення позову він зможе відповідно до положень ст.18 ЦПК України виконати рішення і одноразово сплатити борг, зокрема відповідач не надав ні доказів про свій матеріальний стан, ні про достатність свого заробітку чи наявність грошових коштів, які б дозволяли сплатити борг і відповідали сумі позову.

Водночас, з урахуванням позовних вимог вжиття інших заходів, вказаних у заяві позивача є надмірним.

Посилання представника відповідача в суді апеляційної інстанції на те, що нерухоме майно на яке просить накласти арешт позивач не належить відповідачу, необґрунтовані, оскільки посилаючись на вказані обставини відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували зазначені обставини.

Разом з тим, позивач надав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про належність нерухомого майна відповідачу.

При цьому, кодегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства судом вирішується лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи власника його права власності на належне йому майно.

Накладення арешту на належну відповідачу квартиру за своїм змістом полягає у обмеженні права особи лише розпорядитися майном (провести його відчуження), проте жодним не позбавляє власника права володіння і користування цією квартирою.

За таких обставин, ухвала суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного міста Києва від 08 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

В порядку забезпечення позову накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :