Справа № 465/686/20 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/976/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівенергозбут» про вчинення кримінальних діянь,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до ТзОВ «Львівенергозбут», Національної комісії, що здійснює державне регулювання НКРЕКП в якому просить захистити його права та права членів його родини, визнати дії відповідачів протиправними, відшкодувати завдану йому та членам його сім`ї шкоду в розмірі 50000 грн. з кожного відповідача. Рішення просить ухвалити в порядку ст.182 КК України.

Оскаржуваною ухвалою суду провадження у справі закрито, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалу оскаржив ОСОБА_1 . В апеляційні скарзі зазначає, що не погоджується з ухвалою, вважає її такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права. Вважає, що суд мав право направити справу за підсудністю. На його думку, суд не встановив всі обставини відповідно до ст.255 ЦПК України, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Вважає, що суд позбавив його можливості надати докази по справі, зокрема щодо залишення його та членів його сім`ї у небезпеці, відключивши світло у квартирі багатоповерхового будинку. Просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалою, якою позов задовольнити.

Представником відповідач ОСОБА_2 « ОСОБА_3 » - адвокатом Козич В.Д. подано Відзив на апеляційну скаргу.

У Відзиві адвокат заперечує доводи апеляційної скарги, а ухвалу вважає законною та обґрунтованою. Зважаючи на те, що позивач просить ухвалити рішення на підставі ст.182 КК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Посилання апелянта на те, що суд порушив його право на подання доказів не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.83 ЦПК України докази подаються суду разом з поданням позовної заяви. Просить залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, справу розглядати у відсутності представника відповідача.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак така неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено такі обставини.

В лютому 2020 року позивач звернувся з позовом ТзОВ «Львівенергозбут», Національної комісії, що здійснює державне регулювання НКРЕКП в якому просить захистити його права та права членів його родини, визнати дії відповідачів протиправними, відшкодувати завдану йому та членам його сім`ї шкоду в розмірі 50000 грн. з кожного відповідача.

В обґрунтування позову зазначав, що ТзОВ «Львівенергозбут» не маючи в своєму розпорядженні його письмової згоди та членів його родини незаконно збирало, зберігало, використовувало та поширювало про нього та членів його родини конфіденційну інформацію. Крім цього, відповідач влаштував для його сім`ї тортури методом відключення електроживлення від його квартири у зимовий період. Такими діями відповідач спричинив його сім`ї моральні страждання, принизив честь і гідність, завдав психологічного тиску та нервового стресу, обмежив права і свободи гарантовані Конституцією України.

11 лютого 2020 року суд постановив ухвалу про закриття провадження, оскільки вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції констатує, що ухвала постановлена з грубим порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з:

1) вступної частини із зазначенням:

а) дати і місця її постановлення;

б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів);

в) імен (найменувань) учасників справи;

2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою;

3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу;

4) резолютивної частини із зазначенням:

а) висновків суду;

б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Однак в порушення зазначеної норми закону, ухвала суду не містить мотивів, з яких суд дійшов висновків, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилання позивача у позовній заяві крім Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист персональних даних» та інших на ст.182 Кримінального кодексу України не свідчить про те, що даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частинами 1-4 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначила, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15 (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

У частинах 1,2 ст. 5 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Зважаючи на зазначені норми, суд апеляційної інстанції вважає висновок суду першої інстанції про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства помилковим, так як з мотивів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом прав, що виникають з цивільних правовідносин, зокрема щодо поширення відповідачем про нього та членів його сім`ї конфіденційної інформації без його згоди, стягнення моральної шкоди.

Цивільно-правова відповідальність це певні негативні наслідки, які настають для суб`єкта правовідношення (фізичної, юридичної особи) внаслідок порушення ним майнових та/або особистих немайнових прав іншої особи, що призвело до завдання останній шкоди (майнової та (або) моральної).

Метою цивільно-правової відповідальності є відновлення порушеного цивільного права або інтересу, компенсація шкоди, завданої цивільним правопорушенням, відшкодування збитків та/або моральної (немайнової) шкоди.

Факт притягнення особи до кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності не позбавляє потерпілу сторону (в контексті захисту персональних даних суб`єкта персональних даних) можливості захистити своє цивільне право та, в свою чергу, зобов`язання винної особи правопорушника нести відповідальність за цивільне правопорушення.

У системі юридичної відповідальності цивільно-правова відповідальність має передусім відновлювально-компенсаційну спрямованість, її пріоритетним завданням є повернення становища особи, права якої порушено, до того стану, яким він був до моменту скоєння цивільного правопорушення.

З огляду на нематеріальність об`єкта цивільного правопорушення у сфері персональних даних (особисте немайнове право особи на таємницю свого особистого життя, приватність), його безпосередній протиправний вплив буде мати здебільшого немайновий характер. Тобто суб`єкт персональних даних права якого порушені внаслідок цивільного правопорушення, перш за все, матиме право на відшкодування моральної шкоди (ст. 23 ЦК України).

Крім цього, грубим порушенням норм процесуального права є те, що суд не відкривши провадження у справі постановив ухвалу про його закриття.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 383, 384, 389 апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 11 лютого 2020 рокускасувати.

Справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 07 липня 2020 року.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк