Провадження № 2/522/2107/20
23 квітня 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
при секретарі судового засідання - Вадуцкої В.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку,
До суду 06.09.2019 року надійшов позов Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку.
В обґрунтування позовних вимог представник посилався на те, що 07 лютого 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступник АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно якого відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру, заг.пл. 31,0 кв.м., житл.пл. 16,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» банк переоформив у досудовому порядку право власності на іпотечну квартиру та станом на теперішній час банк є власником нерухомості. Отже, позивач вважає, що відповідач втратив право власності на квартиру, проте до теперішнього часу зареєстрований в ній та в добровільному порядку звільнити житлове приміщення не бажає, чим порушує права нового власника. За викладених обставин вимушені звернутись до суду з дійсним позовом.
До суду 16.09.2019 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідача, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим по м. Одесі та Одеській області не значиться.
Ухвалою суду від 20.09.2019 року справу прийнято до провадження судді та призначено до розгляду у порядку в загального позовного провадження з призначенням підготовчому засіданні на 04 листопада 2019 року.
Учасники справи у підготовче засідання призначене на 04.11.2019 року не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Ухвалою суду від 07.11.2019 року за клопотанням представника АТ «Альфа-Банк» здійснено заміну сторони позивача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» у порядку процесуального правонаступництва у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку, шляхом покладення всіх процесуальних прав та обов`язків у цій цивільній справі на залучену особу - Акціонерне товариство «Альфа Банк»».
Ухвалою суду від 06.12.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 12.02.2020 року.
12.02.2020р. розгляд справи був відкладений на 16.04.2020р. у зв`язку з неявкою сторін.
У судове засідання 16.04.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.
Представник позивача надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач поважність причин неявки суду не повідомив та заяв по суті позову не до суду не надав.
Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Поштова кореспонденція, направлялась відповідачу на адресу її реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «про закінчення строків зберігання». Причини неявки відповідач суду не повідомила, жодних клопотань до суду не заявляла, заяв по суті справи не надала.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 23.04.2020 року.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 07 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступник АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно якого в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №2007/13-2.06/47 від 07.02.2007 року відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, заг.пл. 31,0 кв.м., житл.пл. 16,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7).
Вказана квартира на момент укладення іпотечного договору належала відповідачу ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведеньонковою І.І. 07.02.2007 року за реєстровим номером №255, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 07.02.2007 року за №1902304.
Згідно ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» банк у досудовому порядку переоформив право власності на іпотечну квартиру та згідно рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. від 08.07.2019 року (індексний номер 47671348) право власності на квартиру було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» (а.с.4).
Згідно позовних вимог, що також підтверджується довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 08.08.2019 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 є зареєстрованим відповідач ОСОБА_1 з 11.05.2007р. (а.с.8).
Проте, станом на час розгляду даної справи судом реєстрації відповідача за вказаною адресою не встановлено згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 16.09.2009р.(а.с.25). Інших доказів суду не надано.
Згідно позовних вимог, відповідачу в серпні 2019 року поштовою кореспонденцією направлено вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку, проте в добровільному порядку вона виконана відповідачем не була.
Вирішуючи спір суд виходить з наступного.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог не надано.
Отже, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає, в тому числі, в тому, що суд не має права виходити за межі вимоги сторін (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство не допускає вихід за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав людини. Суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Стаття 391 Цивільного кодексу України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно», що міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Стаття 109 ЖК Української РСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
За розглядом справи суд вбачає, що відповідач, який зареєстрованим в спірній квартирі, є попереднім власником нерухомого майна тобто іпотекодавцем. Зазначена квартира була придбана ним 07.02.2007 року на підставі договору купівлі-продажу, при цьому з боку банку не надано будь-яких доказів придбання такої квартири за рахунок кредиту.
Квартира була отримана у власність банка шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та позивач був обізнаний про наявності особи, який зареєстрований та проживає в житловому приміщенні.
Отже, виходячи із наявних матеріалів справи, позивачем не доведено, що квартира, з якої останній просить виселити відповідача та яка була передана ОСОБА_1 іпотеку банку, була придбана саме за кредитні кошти, а тому за таких умов, суд не вбачає обґрунтованих підстав для виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення.
При цьому суд також враховує, що позивач не зазначив в позові постійне житло (адреса та його характеристика), яке пропонується надати відповідачу, як того вимагають приписи ст..109 ЖК України.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.04.2020 року, за ОСОБА_1 іншої нерухомості, а отже і житла, не зареєстровано.
Сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, щодо пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ не є підставою для виселення членів сім ї власника квартири, у тому числі й колишніх.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду від 06.11.2019 року по справі справа № 362/3042/17 .
Також, позовні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку та звільнення квартири від своїх особистих речей є похідними, а тому задоволенню не підлягають.
Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача, який іншого житла не має, та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, то суд приходить до висновку що також про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. 41 Конституцією України, ст. 15, 16, 319, 321, 391, 509, 526, 593 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 89, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України,суд,-
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний тест рішення виготовлено 23.04.2020 року.

Суддя: Домусчі Л.В.