Провадження №22-ц/812/37/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого -Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання -Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області ухвалене під головуванням судді Кірімової О.М., в приміщенні того ж суду 07 жовтня 2019 року, за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним.

Позивачка обґрунтовувала свою заяву, тим, що 20 грудня 2012 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала, а ОСОБА_5 прийняла кошти в розмірі 30300 доларів США, що еквівалентно 242 187 грн. 90 коп. Зобов`язання повинні були виконуватись згідно погодженого сторонами графіку та останній платіж позичальник мав сплатити 20 жовтня 2015 року. В обумовлений сторонами строк, ОСОБА_5 кошти не повернула, тому позивачка у січні 2017 року вимушена була звернутися до суду за захистом своїх порушених майнових прав. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 . 359 026 грн., яке рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року в частині стягнення суми боргу скасовано та ухвалено про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 765 235 грн.03 коп.. ОСОБА_5 у добровільному порядку вказане рішення суду не виконано, у зв`язку з чим рішення суду пред`явлене до примусового виконання. ОСОБА_5 перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 за яким зареєстрована нежитлова будівля, магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки боргові зобов`язання ОСОБА_5 не виконані та знаючи, що може бути звернуто стягнення на 1/2 частини всього спільного майна подружжя, за декілька днів до закінчення строку виконання боргового зобов`язання, її чоловік ОСОБА_2 подарував їх сину ОСОБА_4 нерухоме майно. Вважає укладений між відповідачами договір дарування фіктивним.

Посилаючись на вказане ОСОБА_3 просила визнати договір дарування нежитлової будівлі, магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1" від 07 вересня 2015 року, укладеного між відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В. недійсним.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів вчинення оспорюваного правочину лише для виду без наміру настання правових наслідків, тоді як судом встановлено вчинення спірного правочину саме з метою переходу права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , що і було досягнуто сторонами договору.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт надання ОСОБА_5 згоди своєму чоловікові ОСОБА_2 на укладення договору дарування спірного нерухомого майна вказує на обізнаність дарувальника в наявності боргових зобов`язань у його дружини ОСОБА_5 та їх невиконання, а відтак і усвідомлення вірогідного пред`явлення відповідних вимог до суду та можливе визначення частки в спільному майні подружжя. Таке спростовує, на думку апелянта висновок суду про відсутність умислу сторін на укладання фіктивного правочину.

Також апелянт вказує, що спірний договір укладено між близькими родичами- батьком та сином та суд не перевірив чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним договором дарування чи дії сторін направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою уникнення від виконання зобов`язань за рахунок вказаного майна.

При цьому в апеляційній скарзі йдеться посилання на висновки викладені в постановах ВСУ від 09 серпня 2017 року у справі за № 6-2690цс16 та від 13 жовтня 2016 року у справі за № 6-1873цс16.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вказують на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду. Так, вони наголошують на відповідності вимогам закону оспорюваного правочину. Відповідач ОСОБА_4 використовує спірне майно за призначенням та заробляє кошти на навчання. Укладання договору між близькими родичами не суперечить закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 20 грудня 2012 року уклала договір займу з ОСОБА_3 за умовами якого ОСОБА_5 взяла в борг у ОСОБА_3 . 242 187 грн. 90 коп., що еквівалентно 30300 доларів США, який була зобов`язана повертати щомісячними платежами починаючи з 3 січня 2013 року по 20 жовтня 2015 року частками в сумі 3596 грн.85 коп., що становило 450 доларів США.

ОСОБА_2. перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який укладено 19 лютого 1983 року (т.1 а.с. 9).

07 вересня 2015 року ОСОБА_2 уклав договір дарування зі своїм сином ОСОБА_4 , за яким подарував йому нежитлову будівлю, магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", що знаходиться по АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В. (т.1 а.с. 68-70).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 359026 грн. та 6890 грн. сплаченого судового збору. Відповідно до змісту рішення, позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики від 03 січня 2017 року (т.1 а.с. 10-11).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року в частині стягнення суми боргу скасовано та ухвалено про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 765235 грн. 03 коп., в частині судових витрат рішення залишено без змін та стягнуто з відповідача на користь позивача 6421 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (т.1а.с. 17-19).

Постановою Верховного суду від 24 жовтня 2018 року вказане рішення було змінено, а сума боргу зменшена на 103150 грн. 39 коп.

04 лютого 2019 року приватним виконавцем м.Миколаєва Баришніковим А.Д. після касаційного перегляду справи відкрито виконавче провадження №58278982 на підставі виконавчого листа Южноукраїнського міського суду Миколаївської області про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 765235 грн. 03 коп. та судового збору (т.1 а.с. 100-101).

Вказане рішення частково виконано шляхом передачі стягувачу в рахунок погашення боргу двокімнатної квартири, що розташована за адресом: АДРЕСА_2 вартістю 300076 грн., яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_5 (т.1 а.с. 122-123).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин,який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним не може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша-намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Як на підставу визнання спірного правочину недійсним позивач ОСОБА_3 посилається на те, що на час укладання вказаного договору у ОСОБА_5 , яка є дружиною дарувальника ОСОБА_2 , були боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 , а тому таке відчуження спільного майна подружжя своєму синові ОСОБА_4 мало на меті уникнути виконання боргових зобов`язань, а не настання реальних наслідків правочину.

Проте, укладаючи спірний договір дарування сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_4 своїми підписами підтвердили, що дарувальник передав, а обдарований прийняв дарунок. Також у присутності нотаріуса обдарований прийняв технічний паспорт на придбану будівлю, правовстановлюючі документи, ключі від будівлі, відповідно до того, як сторони визначили порядок та момент передання дарунку в п. 10 договору.

Пунктом 1 ст. 722 ЦК України передбачено, що дарувальник, який передав річ підприємству, організації транспорту, зв`язку або іншій особі для вручення її обдаровуваному, має право відмовитися від договору дарування до вручення речі обдаровуваному.

Відповідно до положень ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Аналогічні положення сторони відобразили і в п. 9 договору, на виконання яких 07 вересня 2015 року ОСОБА_4 подав необхідні документи на підставі яких зареєстровано на його ім`я право приватної власності на будівлю, магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", розташований за адресом: АДРЕСА_1 загальною площею 291.9 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.12-13).

Крім цього, на момент укладання спірного договору боржнику ОСОБА_5 боргові вимоги не були сформовані та пред`явлені, а строк дії договору займу не сплинув, оскільки його дія продовжувалася до 20 жовтня 2015 року (т.1 а.с. 7-8) Такі вимоги були пред`явлені до суду лише 03 січня 2017 року, що вбачається із змісту рішення апеляційного суду від 01 серпня 2017 року .

З урахуванням викладеного, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, доказам у справі надав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що дії сторін договору щодо передачі та прийняття майна і його державної реєстрації, свідчать про наміри сторін та їх суб`єктивну волю направлену на виконання умов договору та досягнення його правового результату та відповідно настання реальних правових наслідків.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд правильно зазначив, що позивачкою ОСОБА_3 , в порушення наведених процесуальних норм не надано доказів на підтвердження волі саме обох сторін договору направленої на фіктивне укладання спірного договору, тоді як наведені їх дії щодо виконання умов договору свідчать про зворотнє. Так, і в позові не міститься посилання на умисел усіх сторін щодо укладання фіктивного правочину, а йдеться лише про наміри дарувальника ОСОБА_2 , який на думку позивачки будучі обізнаним про існування не виконаних боргових зобов`язань своєї дружини ОСОБА_5 , усвідомлюючи можливі судові спори та виконання рішення суду за рахунок спірного майна та настання негативних наслідків для себе, мав намір щодо укладення фіктивного правочину.

До суду апеляційної інстанції відповідачем надано договір позички від 07 вересня 2015 року спірного приміщення укладений обдарованим ОСОБА_4 та ОСОБА_7 строком на один рік, акт приймання-передачі вказаного приміщення від тієї ж дати користувачу, а також договір оренди цього приміщення від 28 серпня 2017 року обдарованого з тим же користувачем строком на 2 роки 11 місяців строком до 28 липня 2020 року та відповідно акт приймання-передачі (т. 1 а.с. 7-11).

Також до суду надано податкові повідомлення про визначення податкового зобов`язання щодо податку на нерухоме майно на ім`я обдарованого ОСОБА_4 та квитанції щодо сплати останнім вказаного податку за 2015-2018 роки (т. 2 а.с. 12-15).

Вказане є підтвердженням реалізації ОСОБА_4 прав власника щодо володіння, користування та розпорядження належною йому власністю. Наведені обставини унеможливлюють визначення характеру спірного договору як фіктивного, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення ст. 203, 215, 234 ЦК України.

За вказаних обставин, районний суд вирішуючи даний спір, дійшов правильного висновку про те, що відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачі вчинили оскаржуваний правочин лише для виду, без намагання його виконання та досягнення правового результату, навпаки наявні в справі докази свідчать про укладання вказаного договору з метою переходу права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 . Тому правомірно відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо обізнаності дарувальника в боргових зобов`язаннях своєї дружини, а також посилання на фіктивний перехід права власності, оскільки договір укладено між близькими родичами - батьком та сином, що на думку апелянта, вказує на умисел щодо укладення фіктивного правочину, підлягає відхиленню, оскільки наведені в даній постанові докази свідчать про зворотнє та не вказують на такий намір обдарованого.

При цьому в апеляційній скарзі є посилання на висновки викладені в постановах ВСУ від 09 серпня 2017 року у справі за № 6-2690цс16 та від 13 жовтня 2016 року у справі за №6-1873цс16, однак правильним є посилання в рішенні районного суду на постанову ВС від 27 березня 2019 року де вирішені подібні правовідносини.

Доводам апеляційної скарги на те, що оскільки земельна ділянка під будівлею магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» залишилася в оренді дарувальника ОСОБА_2 , то у сторін відсутній намір на виконання договору - належну оцінку надав районний суд, що не спростовано апелянтом.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду колегія суддів дійшла висновку про відповідність його нормам матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим відсутні підстави для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 29 січня 2020 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова