ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року

м. Черкаси

справа № 708/58/20 провадження № 22-ц/821/925/20 категорія 301010400

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

секретар: Анкудінов О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чигиринського районного суду від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення, стягнення коштів за комунальні послуги.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .. та стягнення з неї половини вартості житлово-комунальних послуг і плати за користування будинком в розмірі 13 495 грн. 50 коп.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г.

З 18 березня 2003 року в будинку зареєструвала своє місце проживання відповідач. 23 лютого 2008 року сторони у справі уклали шлюб, який було розірвано рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 грудня 2018 року.

Посилаючись на те, що шлюб між сторонами розірвано і відповідач більше не являється членом його сім`ї, добровільно виселитись із будинку відмовляється, жодним чином в його утриманні та сплаті комунальних послуг участі не бере і всі витрати по утриманні будинку несе позивач, просив усунути перешкоди в користуванні майном шляхом зняття відповідача з реєстрації та виселення з житлового будинку та стягнути з відповідача на свою користь половину вартості житлово-комунальних послуг і плати за користуванням будинку в розмірі 13 495 грн. 50 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чигиринського районного суду черкаської області від 10 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачка, систематично порушує правила співжиття, а також, що до неї вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, псує житлове приміщення.

Також, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, якою встановлено право власника вимагати усунення перешкод в користуванні власністю, оскільки відповідачка є колишній член сім`ї власника і до правовідносин, які склалися, стаття 391 ЦК України не може бути застосована.

Крім того, суд дійшов висновку, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Оскільки в позовних вимогах про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням відмовлено, тому суд відмовив і в задоволенні позовних вимог в частині зняття з реєстраційного обліку, як похідних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки половини суми вартості житлово-комунальних послуг і плати за користуванням будинку суд дійшов висновку про недоведеність позивачем вимог в цій частині, оскільки відповідачка надала суду докази, які підтверджують, що саме вона була платником даних послуг.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 10 березня 2020 року як незаконне та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Судові витрати по справі просить покласти на відповідача.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, суд першої інстанції не врахував, що відповідач після розірвання шлюбу не є членом сім`ї позивача, а її проживання в будинку належному позивачу повинно грунтуватись на взаємній згоді та повинно мати оплатний характер.

Сторони спору не змогли досягнути згоди щодо користування відповідачем житловим будинком, тому такого права на думку особи, що подає апеляційну скаргу ОСОБА_2 немає.

Крім того, судом при вирішенні спору безпідставно не взято до уваги, що позивач вимушений нести витрати по оплаті комунальних послуг, а саме користування будинком відповідачем проводиться без компенсації такого користування власнику. Суд першої інстанції не провів аналіз наданих ОСОБА_2 чеків на оплату комунальних послуг, не звернув увагу на той факт, що платником у них зазначений позивач. Вважає, що суд своїм рішенням позбавив власника житла можливості користуватися своїм будинком та підтвердив право відповідача безоплатно користуватись чужою власністю.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 остання вказала, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а висновок суду про відмову в задоволенні позову є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Зазначила, що вона є колишнім членом сім`ї позивача, який є власником будинку, у якому відповідач зареєстрована з 2003 року та проживає там на законних підставах, іншого житла не має.

Під час розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що відповідач систематично порушує правила співжиття, а також, що до неї вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Сама по собі заява до Чигиринського відділення поліції про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 , датована січнем 2020 року не є свідченням порушення правил співжиття.

ОСОБА_2 вважає, що також відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, якою встановлено право власника вимагати усунення перешкод в користуванні власністю, оскільки відповідач є колишнім членом сім`ї власника і до правовідносин, які склалися, стаття 391 ЦК України не може бути застосована.

ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не навів вмотивованих доказів, які б підтверджували обгрунтованість його вимог, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, а саме договору купівлі-продажу від 06 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу будинку (а.с. 8) за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у вказаному будинку з 09 грудня 2005 року, а ОСОБА_2 з 18 березня 2003 року, що підтверджується паспортними даними сторін у справі.

З рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18 грудня 2018 року (а.с. 7) вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2008 року по 18 грудня 2018 року, який було розірвано в судовому порядку.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї позивача, який є власником будинку, у якому ОСОБА_2 зареєстрована з 2003 року та проживає там на законних підставах.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи з принципів підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко. Відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначив, що поведінка відповідача перешкоджає йому користуватися належним будинком та проживати в ньому. Крім того, позивач одноособово сплачує комунальні послуги за будинок, споживачем яких є саме відповідач, але не може користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з положенням ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст. 116 ЖК УРСР.

Відповідно до приписів ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до статті 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде осінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Крім того, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Чигиринського відділення поліції з заявою про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності (а.с. 39). Однак будь-яких даних щодо реагування відповідними органами на вказану заяву позивачем суду не надано.

Даний доказ був правильно оцінений районним судом як такий, що не є свідченням порушення правил співжиття, оскільки він оцінений судом в сукупності з іншими матеріалами, а саме рапортами (а.с. 36-38) Інспекторів Чигиринського відділення поліції Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області, які були зроблені на підставі заяв відповідачки ОСОБА_2 щодо умисного пошкодження майна та домашнього насильства вчиненого позивачем.

У пункті 17 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Позивачем не доведено вчинення відповідачкою повторності порушень з боку ОСОБА_2 його прав після застосування до неї заходів громадського впливу, як і не доведено, що такі заходи до неї були застосовані.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також гне відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Районний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї власника будинку, з 2003 року зареєстрована у ньому, постійно проживає тривалий час, є інвалідом ІІІ групи та іншого житла немає, тому, припинення сімейних відносин між сторонами не позбавляє ОСОБА_2 права користування займаним житловим будинком і положення ст. 391 ЦК України не можуть бути застосовані в даному випадку до спірних правовідносин.

Також, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів за комунальні послуги, оскільки відповідачем до матеріалів справи було долучено квитанції про оплату комунальних послуг (а.с. 50-69, 76, 77), що спростовує доводи позивача про те, що він одноособово сплачує вказані послуги, а отже позиція позивача в цій частині позовних вимог є також недоведеною.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам вцілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чигиринського районного суду від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення, стягнення коштів за комунальні послуги залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

О.В. Карпенко