ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22ц/821/706/20 Справа № 695/2413/18 Категорія: 305010900Головуючий по 1 інстанції - Середа Л. В. Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

учасники справи:

позивач ТОВ «Галеас Сік`юріті»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ТОВ «Галеас Сік`юріті»

розглянувши у м. Черкаси у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеас Сік`юріті» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року, постановленого під головуванням судді Середи Л. В. в залі Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області 24.02.2020 року, повний текст рішення складений 04.03.2020 року, у справі за позовом ТОВ «Галеас Сік`юріті» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

27 липня 2018 року позивач ТОВ «Галеас Сік`юріті» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач ТОВ «Галеас Сік`юріті» вказує, що відповідач ОСОБА_1 , будучи працівником ТОВ «Галеас Сік`юріті», виконуючи свої службові обов`язки, керував службовим автомобілем ВАЗ 21150, д. н. з. НОМЕР_1 08.01.2018 року о 12 год. 10 хв. по вул. Руставі у м. Черкаси допустив зіткнення з автомобілем ЗАЗ «Ланос», д. н. з. НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобілю, який належить позивачу, були заподіяні пошкодження, а вартість відновлювального ремонту автомобіля згідно проведеного дослідження становить 46 657,72 грн.

Позивач посилається, що відповідач ОСОБА_1 згідно постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.04.2018 року визнаний винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди, а тому, враховуючи, що між позивачем та відповідачем по справі був укладений договір про повну матеріальну відповідальність відповідача за збереження цілісності транспортного засобу, то відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду, яка була заподіяна його роботодавцю, тобто позивачу в повному обсязі.

Позивач вказує, що відповідач по справі ОСОБА_1 звільнився із займаної посади, а розмір заподіяної шкоди позивачу не повернув та ухиляється від повернення останньої, а тому позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся в суд із даним позовом.

ТОВ «Галеас Сік`юріті« просив стягнути із відповідача ОСОБА_1 кошти в сумі 46 657,72 грн., в якості відшкодування матеріальних збитків, а також стягнути 1650 грн. в якості стягнення за оплату автотоварознавчого дослідження та витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Галеас Сік`юріті» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ТОВ «Галеас Сік`юріті» оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка зареєстрована в Черкаському апеляційному суді 12 березня 2020 року Вх. № 2605/20 Вх.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач ТОВ «Галеас Сік`юріті» вказує, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, є незаконним. Скаржник зазначає, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, є обов`язковою для суду, який розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України. Тому, на переконання позивача, Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області на підставі постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.03.2018 у справі № 712/506/18, беззаперечно встановлено факт того, з вини ОСОБА_1 була скоєна дорожньо транспортна пригода, а автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Також скаржник у апеляційній скарзі посилається на те, що в судовому засіданні про притягнення до адміністративної відповідальності сам ОСОБА_1 вину визнав частково. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.03.2018 року констатовано, що в діях ОСОБА_1 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, в зв`язку з чим його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

ТОВ «Галеас Сік`юріті» у скарзі зазначає, що в даному випадку на ОСОБА_1 покладено матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини організації, в якій він працював на підставі пунктів 1, 2, 3, 5 та 6 статті 134 Кодексу законів про працю України, за якими відповідальність наступає, якщо: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків .

На думку позивача, добровільне без примусу підписання працівником ОСОБА_1 договору про повну матеріальну відповідальність від 13.02.2017 року свідчить про усвідомлення ймовірних наслідків у майбутньому у вигляді несення такої відповідальності при настанні умов, що передбачені цим же договором. Тому скаржник вважає хибними висновки, зроблені судом першої інстанції, в аспекті того, що, якщо вказаний договір про повну матеріальну відповідальність укладався із відповідачем, коли той перебував на посаді охоронника, а відомості про переведення чи призначення відповідача на посаду водія у трудовій книжці не відображені, то це унеможливлює стягнення завданої шкоди з відповідача.

ТОВ «Галеас Сік`юріті» в обгрунтування вимог скарги зазначає, що даному випадку абсолютно немає різниці, на якій посаді перебував відповідач, оскільки матеріальна відповідальність наступає на будь-якій посаді, а договором про повну матеріальну відповідальність від 13.02.2017 року передбачено, що останній поширює свою дію на весь час роботи працівника, тобто, на будь-яких посадах. На посаду водія ОСОБА_1 був призначений наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеас Сік`юріті» від 10.02.2017 року № 8-К, про що свідчить його підпис. Цим же наказом за новопризначеним водієм було закріплено автомобіль ВАЗ 21150 державний номерний знак НОМЕР_1 . Таким чином, вважає представник товариства, підписання договору про повну матеріальну відповідальність від 13.02.2017 року відбулось при прийнятті на роботу ОСОБА_1 , у зв`язку із чим збереження ввіреного йому автомобіля слід розглядати як складову частину трудової функції. Скаржник вважає, що відповідач ОСОБА_1 та ТОВ «Галеас Сік`юріті» абсолютно законно оформили трудові відносини шляхом видачі відповідного наказу про прийняття на роботу, запису до трудової книжки, підписанням договору про повну матеріальну відповідальність від 13.02.2017, видачею транспортного засобу ВАЗ 21150 державний номерний знак НОМЕР_1 та фактичним допуском до роботи із видачею необхідного спорядження.

Тому на переконання скаржника, рішення суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову є помилковим, представник відповідача в скарзі вказує, що не згоден із висновками суду, якими обгруновується рішення, що позивачем не надано відомостей про характер трудових відносин між позивачем та відповідачем, зокрема, виконуваних обов`язків відповідачем, його посадової інструкції, функціональних обов`язків, тощо, оскільки такі визначаються на основі Національного класифікатора професій, затвердженого наказом Дєржспоживстандарту України від 28.07.2010 року № 327, з урахуванням Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Мінпраці України від 29.12.2004 року № 336.

Також скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у договорі про повну матеріальну відповідальність від 13.02.2017 року відсутнє визначення, яке саме майно передається працівнику, за збереження якого він несе повну матеріальну відповідальність, так як пунктом 5 передбачено поширення цього договору на будь-яке майно, що з урахуванням наказу позивача від 10.02.2017 року № 8-К, яким закріплено автомобіль ВАЗ 21150 державний номерний знак НОМЕР_3 , дозволяє недвозначно ідентифікувати індивідуально визначене ввірене рухоме майно.

На підтвердження вимог скарги ТОВ «Галеас Сік`юріті» посилається на рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010, де визначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових принципах, в тому числі і закріпленій в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості та на практику ЄСПЛ.

А тому, на думку скаржника, системний підхід до розуміння статті 124 КУпАП , дає підстави зробити висновок, що в даному випадку настали обставини, які визначені пунктом 3 частини третьої статті 134 Кодексу законів про працю України за яким, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

ТОВ «Галеас Сік`юріті» не погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що судом зазначено, що розмір збитків визначено на підставі висновку за результатами експертного автотоварознавчого дослідження від 16.07.2018 року за № 058/18, а дослідження було проведено через півроку після дорожньо-транспортної пригоди та вже після звільнення відповідача із роботи, і що стягнення відповідної суми є неможливим. Скаржник вважає, що такі посилання суду не обґрунтовані, так як судом не вказано жодного посилання на відповідні норми матеріального чи процесуального права.

Скаржник у апеляційній скарзі просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року повністю та постановити нове, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеас Сік`юріті» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 46657,72 грн. задовольнити у повному обсязі та стягнути 1650,00 грн. в якості оплати автотоварознавчої експертизи з ОСОБА_1 понесені судові витрати за час розгляду справи.

Разом з тим, слід зазначити, що прохальна частина скарги містить суперечності із мотивувальною частиною скарги, в якій скаржник просить скасувати рішення та

задовольнити позовні вимоги, тоді як у прохальній частині скаржником вказано про скасування рішення суду та відмовити у сумі 46657, 72 грн., а далі задовольнити в повному обсязі витрати за оплату проведеного позивачем автотоварознавчого дослідження в розмірі 1650 грн.

02 квітня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 Вх. № 3550/20 Вх.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У підтвердження відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 вказує, що у апеляційній скарзі скаржник як на підставу для своїх вимог посилається на неправильне застосування судом першої інстанції положень КЗпП України, що регламентують відповідальність працівників за шкоду, завдану підприємству. Однак, позивач у позові не посилався на норми КзпП України, позовні вимоги були обгрунтовані виключно положеннями ЦК України щодо відшкодування шкоди. Також позов не містив інформації про те, що вимога пред`являється до працівника з приводу збитків, завданих підприємству, до позову не було додано жодних документів на підтвердження факту прийняття відповідача на роботу та звільнення, закріплення автомобіля, укладання договору про повну матеріальну відповідальність, тощо, що прямо передбачено вимогами ст.138 КЗпП України. На думку відповідача ОСОБА_1 , позивачем ТОВ «Галеас Сік`юріті» у даній справі було обрано неналежну вимогу щодо способу захисту. Також, на його думку, скаржником не було подано заяву про зміну предмета або підстав позову, у встановленому ст.49 ЦПК України порядку.

В обґрунтування відзиву відповідач ОСОБА_1 посилається на положення Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12. 1992 року № 14 « Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» та п. 3 Узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, затвердженого постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 грудня 2015 року № 12, то можливості розгляду даної справи на підставі вимог, обгрунтованих нормами ЦК України суд не мав, оскільки питання матеріальної відповідальності, передбачене нормами КЗпП України, та має іншу правову природу, ніж цивільно - майнова відповідальність.

У відзиві відповідач вказує, що скаржник обгрунтовує свої вимоги щодо скасування рішення суду посиланням на незаконність застосування судом Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Обґрунтування неможливості застосування даного нормативного акту у апеляційній скарзі вважає нікчемним, оскільки наявність відповідного акту як підстави для покладення повної матеріальної відповідальності визначена у ст. 135-1 КЗпП України.

Крім того, у відзиві на підтвердження своїх доводів, відповідач ОСОБА_1 посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені, у постановах від 29 листопада 2019 року у справі № 607/1508/16-ц ( провадження № 61-7991св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 523/18122/15 (провадження № 61-31652св18), договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

На думку відповідача, судом першої інстанції було вірно та правильно встановлені обставини справи, в оскаржуваному рішенні цим обставинам було надано належну правову оцінку, а тому із врахуванням вище викладеного, відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ТОВ «Галеас Сік`юріті» залишити без задоволення, а рішення рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розгляд справи слід проводити у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, за наявними доказами у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши матеріали справи за наявними в справі доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначеним нормам рішення суду відповідає.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3ст. 13 ЦПК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про функціональні та посадові обов`язки працівника, враховуючи наявність неточностей у записах про трудову діяльність відповідача, який прийнятий згідно запису у трудовій книжці на посаду охоронника, тоді як згідно наказу, наданого сторонами, який також міститься в матеріалах справи вказано, що відповідач прийнятий на посаду водія.

За встановлених судом обставин, за наявними матеріалами справи не можливо дійти висновку, з яким саме працівником укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність 13.02. 2017 року, чи водієм, чи охоронником, та чи є наявні правові підстави згідно вимог закону у відповідача нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем.

Суд дійшов висновку, що посада відповідача не міститься у Переліку посад і робіт, займаних або виконуваних працівником, з яким позивач може укладати письмові договори про повну матеріальні відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання чи використання в процесі виробництва, оскільки такий перелік є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Суд першої інстанції послався, що не вбачає підстав відповідно до статті 132 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, вказавши, що позивач не надав підтвердження належними письмовими доказами даних про середньомісячний заробіток відповідача, не надав відомості чи стягувалися із відповідача кошти за пошкодження даного автомобіля за той час, коли відповідач ОСОБА_2 продовжував перебувати у трудових відносинах із позивачем після здійснення дорожньо транспортної пригоди до травня 2018 року, оскільки відповідач був звільнений за власним бажанням 20.05. 2018 року. Суд вказав, що не надано відомостей і про те, чи відповідач взагалі був зобов`язаний на відшкодування такої шкоди, враховуючи наявність суперечностей у призначені відповідача на посаду, та відповідно визначення його трудових обов`язків, що є недоведеним позивачем.

Судом звернуто увагу, що позивачем було проведено автотоварознавче дослідження пошкодженого автомобіля для визначення вартості матеріальних збитків, заподіяних при дорожньо транспортній пригоді власнику автомобіля лише 16 липня 2018 року, тоді як зіткнення автомобілів за участю відповідача відбулось 08 січня 2018 року. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Галеас Сік`юріті» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно наказу № 8-К від 10.02.2017 року ОСОБА_1 прийнято на постійну роботу на посаду водія ТОВ «Галеас Сік`юріті» та закріплено за ним автомобіль ВАЗ 21150, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Галеас Сік`юріті» ( а. с. 135).

Проте, як вбачається згідно даних трудової книжки ОСОБА_1 (серія НОМЕР_4 ), відповідач ОСОБА_1 13.02.2017 року був прийнятий на роботу ТОВ «Галеас Сік`юріті» на посаду охоронника, а 20.05.2018 року відповідач ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 18 -05 / 20 к від 18.05. 2018 року ( а. с.77 78, а. с. 87 - 89).

Разом з тим, слід звернути увагу, що в матеріалах справи також міститься копія трудової угоди від 10 червня 2017 року, надана позивачем, однак належним чином не завірена і відповідність її оригіналу не підтверджено, із якої вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено строковий трудовий договір, ОСОБА_1 прийнятий в ТОВ «Галеас Сік`юріті» на роботу на посаду водія на підставі даного договору, який є строковим трудовим договором, та діє з 10.06.2017 року по 10.06.2018 року, що передбачено п. п. 1.1, 2.1 та 11.1 вказаного трудового договору (а. с. 98 - 101).

На а. с. 130 міститься копія акту прийому передачі автомобіля від 10 .02. 2017 року, із якої вбачається, що комісія в складі голови - директора ТОВ «Галеас Сік`юріті» - Л. П. Порохнюк, водій Колпаков ОСОБА_3 , начальника охорони Волкова В.О. на підставі наказу № 8-К від 10.02.2017 року провела прийом передачу автомобіля ВАЗ 21150 державний номерний знак НОМЕР_3 . Із висновку комісії встановлено, що автомобіль передався для самостійного керування водію ОСОБА_1 у задовільному стані та без дефектів.

Відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який укладений 13.02.2017 року робітник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за надане йому роботодавцем майно ( а. с. 102).

Колегія суддів звертає увагу, що надана копія договору від 13.02. 2017 року належним чином не завірена на відповідність оригіналу згідно вимог чинного закону. Крім того, даний договір про повну матеріальну відповідальність укладався із відповідачем як працюючим на посаді охоронника, а не водія. У самому договорі відсутні дані, яке саме майно передається на зберігання ОСОБА_1 , за збереження якого саме майна він несе повну матеріальну відповідальність.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30. 03.2018 року відповідач ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнутий до адміністративної відповідальності ( а. с. 34).

Із дати скоєння дорожньо - транспортної пригоди 08.01. 2018 року відповідач продовжував перебувати у трудових відносинах з позивачем та був звільнений 20.05. 2018 року.

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Статтею 134 КЗпП України передбачені випадки повної матеріальної відповідальності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 134 КЗпП України, - згідно до вимог законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Так, за положеннями ст. 135 -1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Так, звертаючись до суду із даними позовними вимогами, позивач ТОВ «Галеас Сік`юріті» обґрунтовував свої вимоги посилаючись лише на норми цивільного законодавства щодо відшкодування матеріальних збитків, вказавши у позові, лише, що відповідач був працівником позивача на дату вчинення дорожньо - транспортної пригоди, та між позивачем та відповідачем по справі був укладений договір про повну матеріальну відповідальність відповідача за збереження цілісності транспортного засобу, тому відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду, яка була заподіяна позивачу. При цьому, подаючи позов, не надав жодних доказів щодо наказу про прийняття на роботу та звільнення з роботи, оскільки як встановлено судом в матеріалах справи містяться розбіжності між наказами, виданими позивачем про прийняття та звільнення з роботи відповідача та відповідними записами у трудовій книжці ОСОБА_4 .

Однак, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржник обґрунтовує свої доводи вже вимогами трудового законодавства щодо покладення на працівника повної матеріальної відповідальності.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, то договір про повну матеріальну відповідальність від 13.02.2017 року, який міститься на а. с. 102 був укладений із відповідачем ОСОБА_1 , належним чином не завірено, відповідність його оригіналу не підтверджено. Однак, навіть, якщо проаналізувати зміст вказаного договору, який викликає сумніви в його достовірності та відповідності укладення саме із відповідачем, то дійти висновку, що саме працівник, який є водієм автомобіля, повинен нести повну матеріальну відповідальність перед працедавцем підстав немає. У самому договорі про повну матеріальну відповідальність відсутні визначення, яке саме майно передається працівнику, та за збереження якого майна він несе повну матеріальну відповідальність.

Згідно ж даних копії трудової книжки, яка міститься на а. с. 88-89 відповідач ОСОБА_1 перебував на посаді охоронника у ТОВ «Галеас Сік`юріті».

Із даних копії довідки від 29. 01. 2018 року, виданої за підписом директора ТОВ «Галеас Сік`юріті», вбачається інформація наступного змісту, що відповідач ОСОБА_1 із 13.02. 2017 року по період видачі даної довідки працює водієм на ТОВ «Галеас Сік`юріті».

08.01. 2018 року відповідач виконував службові обов`язки водія на автомобілі ВАЗ 21150 державний номер НОМЕР_1 , який належить позивачу - ТОВ «Галеас Сік`юріті» ( а. с. 80).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із позицією суду першої інстанції, що відомості про переведення чи призначення відповідача на посаду водія у трудовій книжці, яка є основним документом про трудову діяльність працівника, що визначено ст. 48 КЗпП України, не відображені.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що районним судом вірно зазначено, що матеріали справи не містять відомостей про характер трудових відносин між позивачем та відповідачем, зокрема, виконуваних обов`язків відповідачем, його посадової інструкції, функціональних обов`язків, тощо.

Відповідно вимог ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно роз`яснень у п. 4 Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" вказано, що за правилами ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків , грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 110 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Як вбачається із матеріалів справи на а. с. 103- 129 міститься Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ЧК -869 / 585 / АВ від 01 жовтня 2018 року, якого вбачається, що позивачем допущено порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, оскільки при звільнені відповідача ОСОБА_5 з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з 20.05. 2018 року відповідачу не було проведено виплати всіх сум на час звільнення, а остаточний розрахунок сплачено 21.05. 2018 року ( а. с. 127).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що за таких обставин, коли позивач не надав відповідних доказів на підтвердження своїх вимог щодо стягнення коштів з відповідача в рахунок відшкодування матеріальних збитків , відсутності даних щодо виплат відповідачу заробітної плати в період після вчинення дорожньо транспортної пригоди, не надання розрахунку середньомісячного заробітку відповідача, суд позбавлений можливості перевірити чи стягував позивач кошти з відповідача за вказаний період та на час звільнення з роботи відповідача.

Відповідно до ст.138 КЗпП України, обов`язок доказування наявності умов покладення відповідальності на працівника , покладається на роботодавця , у даному випадку - позивача у справі, ТОВ «Галеас Сік`юріті», а тому колегія суддів вважає, що позивачем не виконано обов`язку, покладеного вимогами закону щодо наявності підстав для покладення повної матеріальної відповідальності на працівника.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, не спростовують висновків суду, оскільки лише посилання на добровільне підписання працівником ОСОБА_1 договору про повну матеріальну відповідальність від 13.02.2017 року, який колегія суддів оцінює критично, не дають скаржнику підстав для задоволення вимог, аналізуючи в сукупності інші докази, які містяться в матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо помилковості твердження суду першої інстанції про ненадання відомостей про характер трудових відносин між позивачем та відповідачем, оскільки правовідносини між сторонами регулюються саме нормами трудового законодавства, на яке і сам скаржник посилається в апеляційній скарзі, тоді як у позові позивач керувався лише вимогами цивільного законодавства щодо відшкодування збитків.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд вважає, що за встановлених обставин справи та доказів, наданих сторонами, які містяться в матеріалах справи, належним чином перевірених судом, яким дано належну правову оцінку, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги товариства, оскільки скаржником не спростовано висновків суду першої інстанції, та не надано належних доказів, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Тому колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ «Галеас Сік`юріті».

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати, понесені за сплату судового збору слід залишити за скаржником, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галеас Сік`юріті» - залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року у справі за позовом ТОВ «Галеас Сік`юріті» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В. Г.

Карпенко О.В.