Житомирський апеляційний суд
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/11678/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» про визнання договорів іпотеки припиненими, зняття заборони з нерухомого майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила:

визнати припиненою іпотеку нерухомого майна: адмінприміщення з майстернею літ. "З" - приміщення 1-1а площею 11,0 кв.м., 1-2 площею 96,1 кв.м., 1-11 площею 17,7 кв.м., 1-12 площею 56,0 кв.м., 2-1а площею 11.0 кв.м., 2-7 площею 14,2 кв.м., 2-8 площею 34,4 кв.м., 2-9 площею 9,6 кв.м., 2-10 площею 24,1 кв.м., 2-11 площею 13,9 кв.м. та склад літ "И" - приміщення 1-6 площею 14,9 кв.м., 1-7 площею 16,9 кв.м., 1-8 площею 31,5 кв.м., 1-9 площею 67,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 - за договором іпотеки №РСМ-001/209/2006 від 16.06.2006 року;

визнати припиненою іпотеку нерухомого майна: адмінприміщення з майстернею літ. "З" - приміщення 1-1а, 1-2, 1-11, 1-12, 2-1а, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11 та склад літ "И" - приміщення 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за договором іпотеки №РМ SME010/006/2007 від 27.04.2007 року;

вилучити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження, а саме: Договір іпотеки від 16.06.2006 р., реєстраційний №8766, Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., зареєстровано 17.06.2006 року, реєстраційний номер обтяження: 3347624, тип обтяження: іпотека;

вилучити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження, а саме: Договір про відступлення права вимоги від 24.12.2010 р., реєстраційний №9966, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстровано 06.01.2011 року, реєстраційний номер обтяження: 4898176, тип обтяження: іпотека;

зняти заборону на нерухоме майно та виключити запис із реєстраційним номером 4898019 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 16.06.2006 року, зареєстровано 17.06.2006 року Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я.;

зняти заборону на нерухоме майно та виключити запис із реєстраційним номером 4898019 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 за договором іпотеки від 27.04.2007 року, зареєстровано 28.04.2007 року Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я.

В обґрунтування позову зазначала, що в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за попередньо укладеними кредитними договорами №СМ-001/209/2006 та №СМ-SME010/006/2007 між нею та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" 27.04.2007 року був укладений договір іпотеки №РМ SME010/006/2007 відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно: адмінприміщення з майстернею літ."З"- приміщення 1-1а, 1-2, 1-11, 1-12, 2-1а, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11 та склад літ "И" - приміщення 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також встановлено обтяження - заборона на нерухоме майно.

В подальшому, 24.12.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором про відступлення права вимоги набуло майнових прав на об`єкт обтяження, власником якого є ОСОБА_1 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.10.2017 року у цивільній справі №295/8786/17 було відмовлено ТОВ «ОТП Факторінг Україна» в задоволенні позову до неї ( ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитними договорами №СМ-001/209/2006 та №СМ-SME010/006/2007 в зв`язку із спливом строку позовної давності за основним зобов`язанням - ч.4 ст.267 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 28.08.2018 року у цивільній справі №296/9444/17 залишено без змін рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10.05.2018 року, яким задоволено її ( ОСОБА_1 ) позов до «ОТП Факторинг Україна» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Посилаючись на те, що у кредитора немає жодної можливості у судовому чи позасудовому порядку реалізувати свої права через втрату права вимоги до позичальника, а також пропуск загального трирічного строку позовної давності для захисту свого порушеного права в судовому порядку, та не здійснення ним протягом цього ж строку свого права на позасудовий захист, позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в сукупності аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Додатково ОСОБА_1 зазначає, що вона дійсно є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , однак відмінних від предмету іпотеки та на які накладено заборону.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 15.06.2006 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СМ-001/209/2006, згідно із яким, остання отримала кредит у розмірі 50 100 доларів США зі сплатою 14 % річних на строк до 15 червня 2013 року.

На забезпечення виконання вказаного зобов`язання, між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 16.06.2006 укладено договір іпотеки №РСМ-001/209/2006, відповідно до якого, ОСОБА_1 , передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно: адмінприміщення з майстернею літ. "З"-приміщення 1-1а площею 11,0 кв.м., 1-2 площею 96,1 кв.м., 1-11 площею 17,7 кв.м., 1-12 площею 56,0 кв.м., 2-1а площею 11,0 кв.м., 2-7 площею 14,2 кв.м., 2-8 площею 34,4 кв.м., 2-9 площею 9,6 кв.м., 2-10 площею 24,1 кв.м., 2-11 площею 13,9 кв.м. та склад літ "И" - приміщення 1-6 площею 14,9 кв.м., 1-7 площею 16,9 кв.м., 1-8 площею 31,5 кв.м., 1-9 площею 67,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

27.04.2007 року між позивачем та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" було укладено кредитний договір №СМ-SME010/006/2007, про надання кредиту в сумі 35000 доларів США на споживчі цілі, з кінцевим строком повернення 27.04.2014 (а.с.10).

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами №СМ-001/209/2006 та №СМ-SME010/006/2007 між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" 27.04.2007 року був укладений договір іпотеки №РМ SME010/006/2007 відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно: адмінприміщення з майстернею літ. "З"- приміщення 1-1а, 1-2, 1-11, 1-12, 2-1а, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11 та склад літ "И" - приміщення 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, на предмет іпотеки за договорами від 16.06.2006 року встановлено обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 3347615 та за договором іпотеки від 27.04.2007 року встановлено обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 4898019 (14-15).

Судом також встановлено, що 24.12.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором про відступлення права вимоги набуло майнових прав на об`єкт обтяження, власником якого є ОСОБА_1 (а.с.16-18).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.10.2017 року у цивільній справі №295/8786/17 було відмовлено ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами №СМ-001/209/2006 та №СМ-SME010/006/2007 в зв`язку із спливом строку позовної давності за основним зобов`язанням - ч. 4 ст.267 ЦК України (а.с.19).

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 28.08.2018 року у цивільній справі №296/9444/17 залишено без змін рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10.05.2018 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 до «ОТП Факторинг Україна» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с.21).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про іпотеку» та статей 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України сплив позовної давності до основної вимоги кредитора про стягнення боргу за кредитним договором (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку». Такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності за основним зобов`язанням, закон не передбачає.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах : від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16; Верховного Суду - у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16, від 21 листопада 2018року у справі №346/2013/17, від 28 січня 2019року у справі №639/7920/16, від 2 жовтня 2019 року у справі №273/51/17.

Так, згідно з ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Окрім того в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що під час розгляду справи відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що вона дійсно є власником приміщень за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що технічний опис майна вказує на дещо інші приміщення та загальна площа таких приміщень дещо інша.

А тому, посилаючись на ч.4 ст. 367 ЦПК України, просить скасувати рішення суду.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначена норма не узгоджується з проханням ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, оскільки вказує на обов`язок суду скасувати рішення, якщо навіть про це не йдеться в апеляційній скарзі, але є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Натомість ОСОБА_1 просить в апеляційній скарзі скасувати рішення суду з підстав, які нею не заявлялись до суду першої інстанції , не досліджувались місцевим судом. До того ж підстави, на які посилається позивач в апеляційній скарзі не свідчать порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Долучена позивачем до апеляційної скарги постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.05.2015 року не може бути врахована апеляційним судом на підставі ч.3 ст. 367 ЦПК України (докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього) так і на підставі того, що зазначена постанова не впливає на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, який розглянув справу в межах позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31.01.2019.

Головуючий Судді