Провадження № 22-ц/824/2290/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 січня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки та відшкодування збитків,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що 19 грудня 2006 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, згідно якого вона отримала кредит на особисті потреби у розмірі 49485 доларів США зі сплатою 10,80 % річних терміном на 20 років. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19 грудня 2006 року міжнею та банком укладено договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку банку належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також договір поруки між банком і ОСОБА_2 , яка зобов`язалася відповідати перед банком за виконання нею зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Посилалася, що умови укладеного між нею та УкрСиббанком кредитного договору містять умови, які є несправедливими, суперечать принципу сумлінності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних відносин на користь банку, що у свою чергу є підставою для визнання цього договору недійсним. Несправедливими є наступні умови: розрахунок процентів проводиться за рік або за 365 днів, при такому розрахунку щомісячний результат був би менше, обумовленої в договор суми; договір передбачає, що кредит забезпечується усім належним їй майном; договір містить умови про можливість банку збільшити процентну ставку і не містить умов про її зменшення, при цьому у випадку її незгоди із підвищенням вона має повернути залишок кредиту, сплативши усі комісії і штрафні санкції; договір покладає на неї усі валютні ризики без попередження про це.

Окрім того, при укладенні кредитного договору порушено ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансвоих послуг». Зокрема зміст і умови договору розроблені банком і вона була позбавлена можливості вносити зміни до договору, банк не надав повної,

- 2 -

об`єктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням договору; умисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості про реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від ставки за кредитом узгодженої сторонами; не встановив та не визначив для позичальника умови договору про збереження реальної вартості предмета іпотеки. Наведене, в тому числі порушує баланс умов договору на шкоду їй як позичальниці. У кредитному договорі відсутні встановлені законом обов`язкові умови для його укладання, в тому числі: не встановлено умов надання кредиту щодо можливих валютних ризиків для позичальника; не встановлено умови виникнення іпотечного боргу шляхом їх оприлюднення, не встановлено інфляційне застереження і розрахунки індексаії інфляційних втрат вартості предмета іпотеки; не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженим постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначала, що відповідно до положень ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Надаючи їй кредит в іноземній валюті, тобто здійснюючи валютну операцію, банк не виконав функції агента валютного контролю та не врахував, що згідно ст.5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» видача їй валютних коштів, які вона використає у якості засобу платежу, потребують отримання не тільки генеральної, а й індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями у якості засобу платежу та застави, яка у банку відсутня, що свідчить про те, що банк не мав права надавати їй кредит у валюті, увів її в оману, а тому кредитний договір має бути недійсним додатково до недотримання ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Графік повернення кредиту, як додаток до договору містить тільки залишок боргу, відсуитній розрахунок процентів, що дає можливість банку встановлювати платіж на свій розсуд і не дає детального розпису вартості кредиту.

Вважає, що дії банку порушували законодавчі акти, зокрема ст.230 ЦК України та ст.19 ч.1, 2, 4, 6 Закону України «Про захист прав споживачів, які забороняють нечесну підприємницьку практику, а сам кредитний договір суперечить принципу добросовісності розумності і справедливості. Вважає, що якби банк повідомив її про те, що у грошовому обігу не може використовуватись готівкова іноземна валюта вона б відмовивлась від кредиту, або його банку повернула. З огляду на уведення її в оману відповідно до положень ч.2 ст.230 ЦК України банк має відшкодувати їй завдані збитки у подвійному розмірі. З огляду на те, що вона сплатила банку 50541,30 доларів США банк має відшкодувати їй 51597,60 доларів США.

Посилаючись на ст.ст.203, 215 ЦК України, просила визнати недійсним кредитний договір № 0 від 19 грудня 2006 року, визнати недійсним договір іпотеки від 19 грудня 2016 року, визнати недійним договір поруки з ОСОБА_2 № 78183 від 19 грудня 2006 року, зобов`язати відповідача відмінити обмеження обтяження на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на її користь збитки у розмірі 51597,60 доларів США та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права і невідповідність судового рішення вимогам ст.263 ЦПК України.

- 3 -

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що вона не надала доказів наявності обману з боку відповідача при укладанні кредитного договору, оскільки відсутнє письмове підтвердження про надання їй повної інформації про реальну вартість кредиту та валютні ризики до підписання договору згідно вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 10 травня 2007 року. Надана банком попередня інформація не відповідає вимогам закону, а тому при підписанні договору вона не могла знати про його несправедливі умови, що судом проігноровано. Суд посилається на рішення Конституційного Суду, ЄСПЛ або роз`яснення Верховного Суду лише в частині, яка може бути використанана користь банку. У рішенні суду наявна лише констатація, а правова оцінка відсутня. Вважає, що до спірних правовідносин має бути застосовано рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2018 року у справі за заявою фінансових установ і лізингових компаній Угорщини, які входять до складу ОТП банку, де суд дійшов висновку, що саме боржник несе ризик валютних коливань і це не робить угоди недійсною, однак валютні спреди у контрактах є недійсними, що у свою чергу свідить про несправедливість кредитних договорів в іноземній валюті. Суд дав невірну оцінку рішенню Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо необхідності захисту прав споживача як слабшої сторони та належно не застосував його. Пославшись на досягнення сторонами згоди щодо умов договору, суд не врахував відсутність у неї повної інформації для прийняття незалежного рішення та не звернув увагу, що згідно договоруприєднання, врегульованого ст.ст.633, 634 ЦК України, споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якимим він ознайомлений. Окрім того, передбачення у кредитному договорі валюти зобов`язання і валюти виконання суперечить ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 524, 533 ЦК України, ст.ст.189, 198 ГК України та Закону України «Про національний банк України». Суд не врахував обгрунтованість її доводів щодо відсутності у банку індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти як засобу платежу, бо вона отримала в кредит іноземну валюту для використання її як засобу платежу на території України. Необхідність отримання індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції у разі використання іноземної валюти на території України, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, або використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави прямо передбачена п.п.«в» і «г» ст.5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а відтак висновки суду про те, що для цього достатньо лише генеральної ліцензії банку суперечить закону. Суд не врахував, що їй була видана готівкою іноземна валюта з каси банку з порушенням постанови НБУ № 200 від 10 травня 2007 року. Різка неодноразова зміна у бік збільшення ціни валюти до гривні докорінно змінила обсяг зобов`язання і зробила його виконання неможливим, що є несправедливим по відношенню до неї. Вважає, що вона надала достатньо аргументів аби обгрунтувати наявність обману з боку банку при укладанні договору. При вирішенні спору судом безпідставно не задоволено клопотання про витребування у банку висновку підрозділу з управління ризиками про розрахунки ризиків при наданні 19 грудня 2006 року кредиту, який є важливим для вирішення спору, оскільки передбаченй ст.44 Закону України «Про банки і банківську діяльність», і необхідний для установлення обов`язкових для споживача умов, з якими вона не мала реальної можливості ознайомитися перед укладаннм договору, та дасть можливість переконатися чи включено до складу платежу за кредитом розмір і базу розрахунку усіх комісій (тарифів) банку.

Відповідач АТ «УкрСиббанк» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і

- 4 -

надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Шевчук І.П. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник АТ «УкрСиббанк» адвокат Гладиш Я.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки його недоведеністю.

При цьому суд виходив із відсутності доказів порушення прав позивачки як споживача при укладанні нею кредитного договору, зокрема відсутності обману з боку банку та дисбалансу договірних прав та обов`язків за кредитним договором на шкоду позивачці та надання їй банком усієї необхідної і достатньої інформації при його укладанні, дотримання сторонами у момент укладення договору вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов, а сам кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Також суд виходив із правомірності дій банку при укладенні кредитного договору предметом якого є іноземна валюта, з огляду на наявність у банку генеральної ліцензії.

Такі висновки суду є правильними, такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», який в редакції на момент укладання оюваного споркредитного договору не містив заборони на надання (отримання)

- 5 -

споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Згідно ч.2 ст.11 вказаного Закону (в редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно з ч.5 ст.11 вказаного Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положенняя може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Частина 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 19 грудня 2006 року між позивачкою ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», було укладено кредитний договір № 0, згідно якого банк надав позичальниці ОСОБА_1 кредит для власних потреб у розмірі 49485 доларів США терміном до 19 грудня 2027 року із сплатою 10,8 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

В цей же день 19 грудня 2006 року між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім того, 19 грудня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № , за яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальницею зобов`язань за кредитним договором по поверненню кредиту в повному обсязі.

Згідно заяви про видачу готівки № 85 від 19 грудня 2006 року ОСОБА_1 отримала з її поточного рахунку 49485 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 04 жовтня 2016 року у зв`язку із порушенням умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2006 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг за вказаним кредитним договором у розмірі 33575,27 доларів США та пеню у розмірі 19906,74 грн. Під час розгляду справи судом встановлено, що на час укладення кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» мав банківську ліцензію НБУ № 75 від 24 грудня 2001 року, дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001 року і додаток до дозволу № 75-2 від

- 6 -

19 листопада 2002 року на право здійснення валютних операцій. Крім цього, судовим рішенням встановлено, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з усіма його умовами, самостійно обрала валюту кредитування та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується її підписом.

Також судом встановлено, що при укладанні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. До кредитного договору сторонами було підписано графік погашення кредиту (додаток № 1).

При цьому, при укладанні кредитного договору позичальниця ОСОБА_1 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалась з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Позивачка також погодилась з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, сплати процентів та інших платежів в іноземній валюті.

Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу, а види відповідальності позичальниці покликані забезпечити своєчасне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.

Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивачка самостійно та добровільно обрала ПАТ «УкрСиббанк» для укладення з ним кредитного договору.

За таких обставин з огляду на те, що кредитний договір відповідає актам цивільного законодавства, в тому числі щодо захисту прав споживачів, а банк мав право видавати кредит в іноземній валюті, суд обгрунтовано відмовив у визнанні його недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що видача кредиту в іноземній валюті є порушенням законодавства, не грунтуються на законі.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час укладання кредитного договору) визначає, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного

- 7 -

регулювання та валютного контролю на момент виникнення спірних правовідносин, був Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст.5 цього Декрету (в редакції на час укладання кредитного договору) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Індивідуальної ліцензії потребують зокрема такі види валютних операцій: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (пп. «в» п.4 ст.5 Декрету), використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (пп. «г» п.4 ст.5 Декрету).

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету КМ України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час видачі позивачці ОСОБА_1 кредиту законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов`язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Щодо вимог пп. «г» п.4 ст.5 Декрету КМ України про необхідність індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМ України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку та відповдіний дозвіл.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Аналогічні роз`яснення містить п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог

- 8 -

п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Згідно п.11 цієї ж постанови у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (п.п.«г» п.4 ст.5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень ст.11 цього Декрету, ст.44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у МЮ України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з п.1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення оспорюваного кредитного договору мав банківську ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року, дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001 року і додаток до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, видані НБУ у встановленому законом порядку на здійснення валютних операцій, який є генеральною ліцензією і згідно якого банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі й з розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України у вигляді надання кредитів фізичним особам в іноземній валюті.

За таких обставин доводи позивачки про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору у зв`язку із відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу для здійснення таких операцій, не грунтуються на законі.

З викладених вище підстав колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що видана АКІБ «УкрСиббанк» генеральна ліцензія згідно п.п. «в» п.4 ст.5 Декретупоширюється не на всі валютні операції з надання і одержання кредитів в іноземній валюті, а виключно на ті, за якими терміни і суми кредитів не перевищують встановлені законодавством межі, тобто не перевищують один рік з дати видачі ліцензії (п.1.8 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу від 14 жовтня 2004

- 9 -

року № 483), а видача їй кредиту терміном на 21 рік та відсутність індивідуальної ліцензії позбавляли банк права видавати їй кредит у сумі 48485 доларів США на обумовлений договором строк.

Даним доводам дана оцінка, зокрема, що оскільки на час видачі ОСОБА_1 кредиту у валюті законодавством України не було встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватися, це по-перше.

По-друге, посилання скаржниці на п.1.8 вказаного Положення, який встановлює річний строк здійснення валютної операції недоречні, оскільки даний пункт встановлює лише строк здійснення валютної операції банком у випадку видачі банку індивідуальної ліцензії на індивідуальну валютну операцію і не регулює спірних правовідносин щодо укладання банком із позивачкою кредитного договору, що не є індивідуальною валютною операцією і відповідно не потребує індивідуальної ліцензії.

Щодо посилань ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що банк видав їй кредит у валюті готівкою, що у свою чергу потребувало індивідуальної ліцензії, бо п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (чинне на час видачі кредиту) у контексті п.1.11 цього ж Положення, згідно якого валютна операція, на здійснення якої видана (отримана) ліцензія, не може проводитися за рахунок іноземної валюти, отриманої як кредит (позика) або купленої за гривні на міжбанківському валютному ринку України, то колегія суддів прийшла до висновку про їх безпідставність з таких міркувань.

Відповідно до п.1.2 вказаного Положення (в редакції на час укладення кредитного договору) воно регламентує порядок та умови видачі НБУ резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. При цьому п.1.5 Положення містить перелік випадків коли індивідуальна ліцензія не потрібна, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Як вбачається із кредитного договору, укладеного 19 грудня 2006 року між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк», надання позичальниці кредиту відбулося у безготівковій формі шляхом зарахування банком іноземної валюти на її поточний рахунок № НОМЕР_1 , що прямо передбачено п.1.5 кредитного договору. Після чого позичальниця відповідно до умов договору зняла із свого рахунку іноземну валюту готівкою згідно заяви про видачу готівки № 85 від 19 грудня 2006 року, отримавши 49485 доларів США.

Отже, в даному випадку ОСОБА_1 помилково ототожнює зняття нею готівкової валюти із свого рахунку із безготівковим порядком надання кредиту, установленим договором, що за своїм змістом є різними обставинами.

З огляду на те, що перерахування коштів позичальниці відбулося в безготівковому прядку, то відповідно до п.1.5 Положення така операція банку не потребує індивідуальної ліцензії (п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Необгрунтовані і викладені в апеляційній скарзі доводи скаржниці про те, що кредитний договір містить несправедливі умови, а банком використано нечесну підприємницьку практику, що потягло порушення прав позичальниці як споживача, передбачених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і що є підставою для визнання договору недійсним.

- 10 -

Зокрема позивачка мотивує вимоги тим, що умови кредитного договору є жорсткими і несправедливими, в договорі відсутня рівність у відносинах сторін, на споживача покладені всі ризики щодо повернення кредиту, покладено значну кількість обов`язків та надано незначну кількість прав для свого захисту, що свідчить про істотний дисбаланс прав і обов`язків на шкоду споживача. З підвищенням курсу іноземної валюти, збільшився розмір відповідальності за кредитом, зросла його вартість та збільшився борг, тобто ризик зміни курсу валюти несе виключно позичальник.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», який в редакції на момент укладання кредитного договору не містив заборони на надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Згідно ч.2 ст.11 вказаного Закону (в редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно з ч.5 ст.11 вказаного Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положенняя може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Частина 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Судом встановлено, що укладений 19 грудня 2006 року між сторонами кредитний договір та додатки містять повну і детальну інформацію про права і обов`язки його учасників, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору). Зміст договору відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, порядок отримання і повернення кредиту, його вартість та розмір платежів. Сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. При цьому кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за його невиконання, які передбачені ЦК України. Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.

Доводи скаржниці про те, що при укладенні кредитного договору банком не було надано їй як споживачу передбачену законом інформацію про умови кредитування, зокрема

- 11 -

про орієнтовну сукупну вартість кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту, повідомлення про валютні ризики, що є порушенням ст.ст.11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» необгрунтовані та спростовуються укладеним між сторонами кредитним договором.

Відповідно до п.8.2 кредитного договору позичальниця ОСОБА_1 підтвердила, що вона повністю розуміє усі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними.

Відповідно до п.9.13 кредитного договору ОСОБА_1 засвідчила, що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї.

Також позичальниця у п.9.13 кредитного договору підтвердила. що перед підписанням договору вона отримала інформаційний лист відповідно до вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, на час укладення кредитного договору позичальниця була в повному обсязі ознайомлена з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується відповідними підписами, в тому числі була ознайомлена з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки та іншою необхідною інформацією, що підтверджує її підпис в кредитному договорі та графіку погашення кредиту (додаток № 1).

Окрім того, як вище вказувалося видача кредиту у доларах США та можливі коливання курсу не є несправедливими умовами договору, як помилково вважає позивачка оскільки у неї при належній завбачливості існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг у 1996 році національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті (п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Однак, ОСОБА_1 з такими умовами договору погодилася та підписала їх за власним бажанням, прийнявши на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу гривні України до іноземної валюти.

Отже, позивачкою не доведно порушення з боку відповідача положень ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не доведено, що при укладенні кредитного договору з боку банку мало місце здійснення нечесної підприємницької практики чи несправедливість умов.

Твердження скаржниці на те, що надана їй банком попередня інформація не відповідає вимогам закону, а тому при підписанні договору вона не могла знати про його несправедливі умови, що судом проігноровано, бездоказові, оскільки на їх підтвердження позивачка не надала жодного доказу.

Посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновків суду про недоведеність вимог в частині визнання недійсним кредитного договору на підставі ст.230 ЦК України як укладеного з підстав введення позивачки в оману з боку банку, який скористався відсутністю у позичальника спеціальних знань про валютне кредитування і не повідомив її про можливі валютні ризики не грунтються на матеріалах справи.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх

- 12 -

існування.

Про це ж саме йдеться і у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зокрема вказано, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Всупереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), згідно якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачка не надала суду першої інстанції належних та допустимих доказів, у розумінні ст.58-59 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), що при укладенні кредитного договору вона була уведена в оману відповідачем, зокрема, що працівники банку заперечували наявність якихось конкретних обставин щодо видачі кредиту, в тому числі у валюті, які можуть перешкодити його укладенню чи замовчували їх існування. Позивачка не надала доказів, що працівники відповідача перешкоджали їй ознайомитися із кредитним договором, чи що вона не мала змоги отримати його проект, вивчити його, тощо.

Видача кредиту у валюті - доларах США та можливі коливання курсу не є уведенням в оману, як помилково вважає позивач, поскільки у позичальниці існувала можливість передбачити в момент укладення договору можливі зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг у 1996 році національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Зокрема при уведенні гривні у 1996 році її курс становив близько 1,7 грн. за 1 долар США, а на момент отримання кредиту - близько 5,05 грн. за 1 долар США, тобто зріс утрічі.

Навпаки судом встановлено, що позичальниця з такими умовами договору погодилася та підписала його за власним бажанням та на власний ризик, підписала кожен аркуш договору та тривалий час його виконувала.

Відповідно до положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Отже, доводи скаржниці з цього приводу безпідставні.

Відхилючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 04 жовтня 2016 року стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг за вказаним кредитним договором у розмірі 33575,27 доларів США та пеню у розмірі 19906,74 грн. Під час розгляду справи судом встановлено, що на час укладення кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» мав банківську ліцензію НБУ № 75 від 24 грудня 2001 року, дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001 року і додаток до дозволу № 75-2 від 19 литсопада 2002 року на право здійснення валютних операцій. Крім цього, судовим рішенням встановлено, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з усіма його умовами, самостійно обрала валюту кредиту та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується її підписом.

- 13 -

Водночас відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1414цс17, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в іншій справі є фактичним підтвердженням правомірності та дійсності оспорюваного в справі № 6-1414цс17 договору іпотеки, а тому Верховний Суд України дійшов висновку, що при наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суди не вправі були його змінювати, зокрема шляхом визнання цього ж самого договору іпотеки недійсним.

Така позиція Верховного Суду України обумовлена принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

За таких обставин рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 жовтня 2016 року, яким стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг за кредитним договором, має преюдиційне значення у розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України.

Доводи скарги про те, що суд посилається на рішення Конституційного Суду, ЄСПЛ або роз`яснення Верховного Суду лише в частині, яка може бути використанана користь банку необгрунтовані, суд посилається на вказані рішення та враховує викладені в них висновки з урахуванням позиції обох сторін.

Посилання у скарзі на те, що у рішенні наявна лише констатація, а правова оцінка відсутня, спростовуються судовим рішенням, яке містить відповідну правову оцінку законност та обгрунтованості вимог позивачки. Незгода позивачки із висновками суду не означає їх відсутність.

Твердження скаржниці про те, що судове рішення суперечить рішенню ЄСПЛ від 20 грудня 2018 року у справі за заявою фінансових установ і лізингових компанй Угорщини, які входять до складу ОТП банк, де суд дійшов висновку, що боржник несе ризик валютних коливань, що не робить угоди недійсною, однак валютні спреди у контрактах є недійсними, що у свою чергу свідить про несправедливість кредитних договорів в іноземній валюті необгрунтовані, оскільки під поняттям «спред» розуміється різниця між найкращими цінами купівлі та продажу будь-якого активу в один і той же момент часу. Валютні коливання на ринку України пов`язані із зміною курсу національної грошової одиниці не відносяться до спердів, як помилково вважає позивачка.

Доводи скарги про те, що суд дав невірну оцінку рішенню Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо необхідності захисту прав споживача як слабшої сторони та належно не застосував його необгрунтовані. При вирішенні спору, суд першої інстанції врахував дане рішення Конституційного Суду України та його

- 14 -

висновки щодо тлумачення законодавства про захист прав споживачів, проте дане рішення не є безпосередньою підставою для визнання недійсним оспорюваного позивачкою кредитного договору, як помилково вважає позивачка.

Посилання у скарзі на те, що позивачці була видана готівкою іноземна валюта з каси банку з порушенням постанови НБУ № 200 від 10 травня 2007 року необгрунтовані, оскільки як вище вказувалося позивачка зняла готівкою іноземну валюту із свого рахунку, відкритого на її ім`я за умовами кредитного договору, тобто з моменту перерахування банком кредиту на її рахунок кошти належать саме позивачці, а відтак постанова НБУ не стосується спірних правовідносин, бо не пов`язана із безпосередньою видачею банком власних коштів.

Твердження у скарзі про те, що при вирішенні спору судом безпідставно не задоволено клопотання позивачки про витребування у банку висновку підрозділу з управління ризиками про розрахунки ризиків при наданні 19 грудня 2006 року кредиту, який є важливим для вирішення спору, оскільки передбаченй ст.44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дасть можливість переконатися чи включено до складу платежу за кредитом розмір і базу розрахунку усіх комісій (тарифів) банку не грунтуються на законі.

По-перше, згідно ч.3 ст.44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк утворює постійно діючий підрозділ з управління ризиками, що має відповідати за впровадження внутрішніх положень та процедур управління ризиками відповідно до визначених радою банку стратегії та політики управління ризиками. Тобто, діяльність даного підрозділу стосується виключно внутрішньої роботи самого банку.

По-друге в даній нормі не йдеться про необхідність складання підрозділом з управління ризиками будь-якого висновку для споживачів.

По-третє, існування такого документу, як висновок підрозділу банку з управління ризиками про розрахунки ризиків при наданні кредиту, не передбачено законодавством ні на момент укладання оспорюваного кредитного договору, ні на даний час. В тому числі не передбачав наявності такого документа і Закон України «Про захист прав споживачів».

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справи «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України»).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

- 15 -

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: