Ухвала

22 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 1522/2203/2012

провадження № 61-48389св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Микитченко Олексій Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року в складі судді Ільченко Н. А. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу нерухомого майна.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що з 17 вересня 2004 року по 07 березня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від якого народилися двоє дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться на її утриманні. За період шлюбу подружжям придбано нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за відповідачем.

Враховуючи, що між подружжям виник спір щодо поділу спірного майна, ОСОБА_1 з урахуванням уточнення та збільшення позовних вимог, просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя наступне нерухоме майно:

квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 2 000 000,00 грн., оформлену на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2007 року за реєстровим номером 1627;

нежиле приміщення АДРЕСА_2 , вартістю 2 000 000,00 грн, оформлене на ім`я ОСОБА_2 ;

машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу будинку АДРЕСА_3 вартістю 480 000,00 грн, оформлене на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2009 року № 717142;

машиномісце (гараж) АДРЕСА_4 вартістю 480 000,00 грн, оформлене на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2009 року № 717143;

нежиле приміщення № 27 - магазин непродовольчих товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , вартістю 640 000,00 грн, оформлене на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2009 року за реєстраційним номером 2262;

нежиле приміщення АДРЕСА_6 , вартістю 640 000,00 грн, оформлене на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2009 року за реєстраційним номером 1906;

Крім того, з урахуванням відчуження відповідачем без її згоди нерухомого майна, що є спільним майном подружжя, позивач просила:

визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень цокольного поверху загальною площею 154,3 кв. м, що знаходяться у будинку АДРЕСА_7 , укладений 20 червня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 757;

визнати недійсним договір дарування машиномісця № НОМЕР_2 , яке розташоване в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 03 червня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 648;

визнати недійсним договір дарування машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 03 червня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 647;

визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення № 183 загальною площею 56,8 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 , укладений 03 червня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 649;

визнати недійсним договір дарування приміщення № 27 - магазину, загальною площею 53,9 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , укладений 23 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 913;

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 942;

визнати недійним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_9 - магазину, загальною площею 53,9 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , укладений 30 листопада 2015 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_4 ;

виділити у власність ОСОБА_1 2/3 частин нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення № 27 - магазину, загальною площею 53,9 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ; та нежитлове приміщення № НОМЕР_3 загальною площею 56,8 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 .

виділити у власність ОСОБА_2 1/3 частин майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: машиномісце № НОМЕР_2 , яке розташоване в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення № 1 загальною площею 154,3 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_7 ;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 нежитлове приміщення № 27 - магазину, загальною площею 53,9 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 .

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_10 про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

В обґрунтування заявлених за зустрічним позовом вимог, ОСОБА_2 зазначив, що 17 вересня 2004 року між ним та ОСОБА_1 був укладений шлюб, під час якого вони придбали квартиру АДРЕСА_11 . 18 листопада 2011 року він з ОСОБА_1 уклав нотаріально посвідчений договір дарування вказаної квартири. 29 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу цієї квартири.

При цьому, ОСОБА_2 посилався на те, що його волевиявлення при укладенні вищезазначеного договору дарування не було вільним та не відповідало його волі, тому договір дарування квартири від 18 листопада 2011 року є недійсним, у зв`язку з тим, що на момент укладення цього договору він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Також ОСОБА_2 вважав, що у зв`язку з тим, що вище зазначена квартира вибула з його власності поза його волі за невідплатним договором, не зважаючи на те, що ОСОБА_11 є добросовісним набувачем квартири, квартира підлягає витребуванню з її незаконного володіння, за ним повинно бути визнано право власності на квартиру, він повинен бути вселений у квартиру, а новий власник ОСОБА_11 повинна бути виселена з квартири.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 , з урахуванням збільшення позовних вимог, просив поділити між ним та ОСОБА_1 майно, набуте ними за час шлюбу, та яке є їх спільною сумісною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_11 наступним чином: визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири та за позивачем визнати право власності на 1/2 частини вказаної квартири, визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування даної квартири, укладений 18 листопада 2011 року між ним та позивачем, витребувати зазначену квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_11 та визнати за ним право власності на дану квартиру, виселивши з квартири ОСОБА_11 та вселити його до спірної квартири.

У січні 2014 року ОСОБА_10 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_11 , посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу цієї квартири, у зв`язку з чим вона вважає себе добросовісним набувачем цієї квартири, не зважаючи на те, що жодна з осіб це не оспорює.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районногосуду м. Одеси від 13 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_11 , укладений 18 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М.

Витребувано квартиру АДРЕСА_11 з чужого незаконного володіння ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 , шляхом виселення ОСОБА_10 з цієї квартири та вселення ОСОБА_2 до цієї квартири. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що майно, на яке остання просить визнати за нею право власності, не є спільною сумісною власністю подружжя. Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд зазначив, що квартира АДРЕСА_11 була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , шляхом укладення договору дарування, в період, коли він не розумів значення своїх дій, та не керував ними, а тому нотаріально посвідчений договір дарування вказаної квартири від 18 листопада 2011 року є недійсним, що в свою чергу, є підставою для витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_10 з цієї квартири та вселення ОСОБА_2 до неї.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції змінено в частині викладення мотивів відмови ОСОБА_1 в позові. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що право власності ОСОБА_12 на об`єкти нерухомого майна - нежиле приміщення № 27 - магазину непродовольчих товарів, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , та квартиру АДРЕСА_1 , виникло після розірвання шлюбу, а саме більше ніж через 2 роки. Що стосується іншого нерухомого майна, а саме: паркінгів № № 118, 119, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , нежилого приміщення № НОМЕР_3 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 ; нежилого приміщення № 1 загальною площею 154,3 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , то колегія суддів погодилася з висновком суду про те, що позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів того, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні заявлених нею позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_9 задовольнити повністю, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_10 задовольнити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами не виконана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року, якою попередні рішення, ухвалені під час розгляду цієї справи були скасовані та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (а.с. 31 том 5). Під час розгляду цивільної справи з 2012 року суди незаконно скасовували арешти та заборони, накладені на відчуження спірного майна, що в свою чергу призвело до відчуження відповідачем спірного майна своєму батькові ОСОБА_13 без її на це згоди, хоча на момент відчуження арешт на спірне майно було повторно накладено ухвалою суду першої інстанції. Більш того, ОСОБА_14 з формальних підстав звертався з апеляційною скаргою на ухвалу суду про скасування заходів забезпечення позову шляхом зняття арешту зі спірного майна та поки суди скасовували та накладали арешт на майно відповідачі відчужили спірне нерухоме майно - нежиле приміщення № 27 - магазин непродовольчих товарів, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , треті особі - ОСОБА_4 , яка на даний час є власником спірного майна на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2015 року, хоча ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на це майно була прийнята судом 11 листопада 2015 року, тобто до укладення оспорюваного правочину. З огляду на вказане, вважає, що договори дарування та договір купівлі-продажу повинні бути визнані недійсними та відповідно треба виділити кожному з подружжя спірне майно, а саме їй виділити більшу його частину згідно зі статтею 71 СК України, а відповідачу меншу в зв`язку із незаконним відчуженням спірного майна, прихованням нерухомого майна та неутримання спільних дітей.

Щодо зустрічного позову заявник зазначає, що відповідач визнав факт придбання подружжям спірного майна і не заперечував проти його поділу, більше того жодних доказів, що спірне майно набуте поза шлюбом чи за особисті кошти чоловіка або інших осіб до матеріалів справи не додано. На момент виникнення спору, право власності на нерухоме майно виникало з часу реєстрації права власності в БТІ, про що було надано відповідні документи до суду, а саме, що реєстрація права власності, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 виникло за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2007 року, а реєстрація права власності на нежиле приміщення, магазину непродовольчих товарів, яке знаходиться по АДРЕСА_5 відбулася на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2009 року. При цьому зазначає, що в інформаційній довідці з реєстру прав власності на нерухоме майно, яку було подано до суду першої інстанції у 2012 році, яка міститься в матеріалах справи, чітко вказані реєстраційні номери спірного нерухомого майна та дата прийняття рішення про державну реєстрацію, проте в оскаржуваній постанові апеляційний суд вказує, що нібито спірне майно набуте відповідачем після розірвання шлюбу у 2014 році, але позов про поділ майна подружжя подано до суду в січні 2012 року й спірне майно вже було у власності подружжя, право власності на яке було зареєстроване за відповідачем. Крім того, апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про те, що позивач не надала суду доказів, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, оскільки вказаний висновок спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, і відповідачі не спростували презумпцію спільності майна подружжя.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 13 квітня 2020 року призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

У квітні 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Позиція та висновки Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, та про витребування майна з чужого незаконного володіння; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, виселення та вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Микитченко Олексій Васильович, про визнання добросовісним набувачем, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

А. І. Грушицький

І. М. Фаловська